Zoltán Bárkányi Valkán

PIVNICA
Drobná próza, literárne reportáže

Zoltán Bárkányi Valkán
PIVNICA
Drobná próza, literárne reportáže

Budapešť 2011
Publikácia
Slovenskej samosprávy
Starého Budína-Békášmederu
Slovenskej samosprávy Budapešti
a Zväzu Slovákov v Maďarsku

Vydanie publikácie finančne podporili

Verejnoprospešná nadácia Zväzu Slovákov v Maďarsku
Slovenská samospráva XIII. obvodu Budapešti
Slovenská samospráva Pesterzsébetu
Samospráva Starého Budína-Békášmederu

Jazyková redaktorka
Vlasta Zsákaiová Držíková

ISBN 978-963-08-1904-6

Obálku navrhla
Bernadett Lakatos

Tlač: Spoločnosť Comp-Press Kft., Budapešť
Zodpovedný vedúci Ferenc Ibos

2011

ÚVOD

Tučko

P
ri vchode do vilky v zelenej štvrti mestečka na malom šamerlíku mlčky sedel tučnučký chlapček. Čakal. Uprene pozoroval bránku, kedy zavŕzga a kedy sa v nej objaví otec so svojou novou družkou. Konečne! Očakávaný škripot preťal ticho, ale namiesto ocinka a jeho milej ozlomkrky vtrhlo do dvora akési dievčatko a zastavilo sa až pri vchodových dverách, na také dva-tri kroky od chlapčeka.
– Ty budeš moja sestrička? Však? – dozvedal sa za horúca od útlej, ako z rozprávky kučeravej zlatovlásky na svoj vek až príliš telnatý chlapček.
Dievčatko sa bojazlivo zahľadelo do chlapčekovej tváre, nerieklo pritom ani slovka. Namiesto odpovede si dobre nacvičeným pohybom dalo prst do úst.
Chlapčeka trošku prekvapilo i zamrzelo, že jeho nová sestrička si ešte sťa bábätko veselo pocmuľkáva. O chvíľočku to však už bral s pochopením, veď si dobre pamätá, čo sa s ním doma tiež natrápili, ako toho času aj on ťažko prestával s tým hlúpym cumľaním palca.
– Vieš, ja som už mal jednu sestričku, ale ešte vlani odišla, vlastne ju odtiaľto odniesli, – pokúšal sa chlapček napriasť s malou návštevníčkou rozhovor. – Ale otecko ma hneď vtedy utešoval, aby som nebol smutný a sľúbil mi druhú sestričku, len čo sa skončí rozvod…
Dievčatko naďalej stálo pred ním a vytrvalo cmúľalo zaslintaný palček.
– A čo tvoji, tiež sa už rozviedli? – opýtal sa, ale vycítil, že zlatovláska nemieni ani prehovoriť, ani prestať s čoraz hlasnejším cmúľaním palca, akoby sladkého lízatka od babičky. No červeň na tvári chlapca prezrádzala, že sa rozhovoru s ňou nevzdáva a ešte sa môžu aj skamarátiť. Vzápätí šamerlík nechal šamerlíkom, podišiel k nej bližšie, teraz už s pocitom staršieho súrodenca a jeho slová zneli tiež nežnejšie:
– Sestrička, tá, čo odišla, mala dve nádherné bábiky a aby si vedela, jednu z nich som schoval. Pre teba. Chcela by si ju?
Dievčatko z toho všetkého, čo tu chlapček porozprával, nechápalo ani zbla. A vonkoncom mu nešlo do hlavy, že bude mať aj bračeka, ktorý však o nej musel vedieť už dávnejšie, keď tu vyčkával aj s bábikou, ktorú ukryl pre ňu. Ale vskutku celé toto stretnutie, všetko, čo počula, jej bolo ľahostajné. Jej pozornosť upútala skôr záhrada. Áno, záhrada, kvety, kry, stromy a na konároch plno spevavých vtákov.
– To sú vrabci, čo si tak čvirikajú, – hodil chlapček hlavou smerom k prvému stromu. – Poďme bližšie! Neboj sa, títo vrabčiaci neuletia, nanajvýš odskackajú o kúštik ďalej. Poď! – podával ruku dievčatku.
Malá zlatovláska sa tvárila, že ruku, ktorú jej otrčil, nevidí, no so sklonenou hlavou sa predsa len posunula o pár krokov k chlapčekovi. Dokonca aj prst si vytiahla z úst. Potom sa obrátila tvárou k bránke, vytušila, že akurát teraz by sa v nej mala objaviť mamina s tým vysokým, chudým pánom, ktorý ich sem doviezol autom.
– Tu sme! – vykríklo dievčatko a mávajúc rukami sa radostne hlásilo k prichádzajúcim.
Aj chlapček sa usmieval, bez slov, akosi neisto podvihol pravú ruku, naznačil pozdrav žene, ktorá bude jeho novou maminou. Iba takto ju privítal. Pokladal to za dosť slušné, veď sa s ňou už pozná, dva či trikrát sa dokonca aj stretli.
– Ja som Tučko, takto ma volá každý, – postavil sa chlapček pred dievčatko. – Ale hovoria mi aj Tučniak, lebo som tučný od všelijakých sladkostí, ktoré mám nesmierne rád. Ale na tebe vidieť, že iste papkáš len nerada, – pokračoval Tučko. – Si tenká a chudá ako palica. Čo keby som ti hovoril, že Chudučká, alebo Chudulienka? Môžem ťa takto volať?
– Nemôžeš! – odsekla malá kučeravá zlatovláska podráždene a s odporom mraštila tvár. – Neopováž sa mi takto vysmievať, – dodala zlovestne a znovu si začala cmúľať palček.
Predsa len by bol lepší nejaký braček a nie takáto pocikaná sestrička, zahundral si Tučko popod nos, iba tak pre seba. A keď potom pohľadom sprevádzal novú maminu a ocina, ako prihrbene, so sklonenými hlavami vlečú k domu ťažké kufre, zmocnil sa ho pocit, že splnenie jeho tajného želania možno ani nie je takou veľmi vzdialenou budúcnosťou.
Tučko v duchu odhadoval: koľko asi vydržia spolu títo dvaja, ktorí práve prekračovali prah ich rodinnej vilky? Uvidíme, bude to taký rok, možno i rok a pol? Čím viac dumal o tom, čo ich čaká, tým bol spokojnejší. Predsa aj minule nová otcova družka, teda jeho druhá mamina a nevlastná sestrička, ktoré rozradostený ocino priviedol, nemohli si zvyknúť, ostali tu iba necelý rok. Nikomu za nimi ani nebolo veľmi ľúto. Ocino to všetkým vysvetľoval len krátko: – Ako prišli – tak odišli…

Zaistenie

D
obre urastený muž stredného veku namáhavo kráčal po asfaltovom chodníku. Tvár mal vážnu, až smútkom zastretú. Nápadný na ňom bol aj krásny elegantný tmavý oblek a jeho nevšedný vkus prezrádzala drahá kožená aktovka, ktorú držal v pravej ruke. Ovisnuté plecia, sklonená hlava a meravý pohľad na záplatami cestárov posiaty chodník dávali tušiť, že chodec uvažuje ísť inou cestou…
– Stoj! Ruky hore! – vynoril sa pred ním nenazdajky spoza betónového stĺpa malý chlapček hroziaci samopalom.
Prekvapený muž sa v momente zarazene zastavil, po okamihu zaváhania chlapčeka poslúchol, nenáhlivo dal ruky nad hlavu a čakal, čo bude ďalej. Ako obor v zajatí trpaslíka sa vynímal muž so zdvihnutými rukami nad ozbrojeným výrastkom a v očiach bola rozpačitá výzva objasniť túto podivnú situáciu.
– Prosím ťa, nestrieľaj! – ozval sa skôr slušne ako prosebne naladeným tónom v hlase muž zadržiavaný stále bez vysvetlenia. – Predsa vidíš, že som sa vzdal a čakám…
– To vidím, ale neviem, či nemáš zbraň, – odsekol chlapček a na tvári si vylúdil najprísnejší výraz aký len dokázal a zároveň namieril samopal z čierneho plastu mužovi na srdce.
– Som bezbranný, – podotkol muž celkom vážne. – A naviac aj nevinný.
– To sa ešte ukáže, keď ťa vypočujeme, – namietalo chlapča. – Ľutujem, ale musím ťa zatknúť a pôjdeme na výsluch. Alebo to urobím tu na mieste ja? Čo povieš?
Muž mlčky prikývol.
– Čestné slovo, že nemáš zbraň?
– Prisahám!
– Ty si mafián alebo čestný človek?
– Nikomu som nikdy nechcel ublížiť, čestné…
– A mám ti to aj uveriť?
– Hovorím pravdu pravdúcu.
Čoraz menej sebaistý podrastok sa odrazu chcel pred svojím zajatcom vytiahnuť. Nech si nemyslí, že sa môže pochváliť len samopalom, ale hľa, chlapík mu môže závidieť, má aj drahé slnečné okuliare, preto si ich veľavravne ľavou rukou posunul na nose trošku vyššie. Sebavedomie mu stúplo, sprísnil zrak a prenáramne mraštil čelo. Vo vypočúvaní mienil pokračovať, no nijako mu neprichádzalo na um, čo by sa ešte mohol opýtať.
– Môžem spustiť ruky? – ozval sa muž po krátkom tichu. – Tá aktovka je ťažká ako železo.
– Môžeš, – súhlasil chlapček a chcel ostať naďalej prísne vážny. – Ale odísť nemôžeš ani na krok! A ešte mi prezraď, prečo nenosíš so sebou zbraň. Pozri sa na mňa!
– Lebo nie som ani vojak, ani policajt. A naviac nie je ani vojna.
– No, dobre. Ale povedz mi: ty si vždy dobrý?
– Ja? No… nie vždy, – zamyslel sa muž. – Vieš, to je tak, že by som chcel byť vždy dobrý, ale sa mi to nijakovsky nedarí…
– Ani mne, – priznal sa chlapček a na znak svojej zhovievavosti spustil samopal. – Aj so mnou je to tak. Ani mne sa to akosi nedarí. Ani napriek tomu nie, že by som chcel byť dobrý vždy. A ty keď nie si dobrý, zbijú ťa?
– Nie, kdeže! Mňa už veľmi dávno nikto neuderí!
– A vieš, že ani mňa! – povedal chlapček veselo. – Keď nie som dobrý, vtedy sa so mnou iba nezhovárajú. Tak ma trescú. Vedia, že pre mňa je to horšie, ako keby ma zbili.
– Asi máš pravdu… je to veľmi zlé, keď sa človeku nik nechce prihovoriť.
– Ty kedy si bol poslednýkrát zlý?
– No, ani nie tak dávno. Dnes.
– A čo zlého si urobil?
– Zvýšil som hlas, urazil som jedného, odo mňa hodne staršieho človeka.
– Ty si jeho veliteľom?
– Nie celkom, ale na pracovisku musí každý robiť to, čo mu ja prikazujem.
– A prečo si ho urazil?
– Podľahol som nervozite. Bola to chyba.
– Preto si taký smutný?
– Smutný? – prekvapene opakoval muž otázku. – Áno, možno preto som taký zarmútený…
– Aj môj otec kričí na mňa, keď mu povolia nervy. Ale zato smutný nie je.
– Že by ho vtedy neovládol smútok?
– Nie, lebo keď ho to rozbesnenie prejde, príde za mnou a pozhovárame sa my dvaja. Vyrozpráva mi, aké všelijaké problémy na pracovisku rieši a z čoho prepadá nervozite. Niekto si to vždy odnesie. Neraz som to bol ja. Najskôr ma pokarhal, potom takmer prosil, aby som mu prepáčil, že na mňa tak škaredo nakričal.
Chlapček sa na chvíľku odmlčal, potom uprel na muža spýtavý pohľad a s rozhodnou istotou sa opýtal:
– Vieš čo by bolo dobré? Mám nápad.
– Aký?
– Keby si aj ty poprosil o prepáčenie. Nebol by si smutný.
– Hádam máš pravdu, – zamyslel sa muž.
– Ale aj to by si mal povedať, prečo si bol taký nesvoj.
– Dobre, – súhlasil muž a nežne pohladkal chlapčekovu hlavu. – Aj to mu poviem.
– Už nie si zaistený. Si voľný a môžeš odísť. Ahoj!
– Ďakujem. Ahojček!

Dobre
vychované decká

D
ve ženy cestujú vlakom. Sedia oproti sebe a živo sa zhovárajú. O deťoch. Mladšia má rozpálené líca, šermujúc rukami si neúnavne melie svoje – neklamný to znak temperamentu ženy stredného veku. Staršia si nemôže počať iné, ako mlčky počúvať a sem-tam prikývnutím dať najavo, že pozorne sleduje každé jej slovko, že s ňou súcití, ba aj súhlasí.
– Naše decká, máme dvoch synčekov, sú preveľmi zlaté a milé, – hovorí mamička, uprene hľadiac do tváre spolucestujúcej. – Nie sú rovnaké, každé je inej povahy, jedno také, druhé onaké. Ale obidvaja synátori sú skutočne zlatí, aj z nich máme velikánsku radosť. Pravda, narobia nám často aj nemálo starostí. Kolegyne sa ma v robote vypytujú, ako to s nimi vydržím, ako že mám ešte nervy v poriadku. Ja im na toto zavše odpovedám len jedno-jediné: tie decká som chcela ja, nik ma predsa nenútil, aby som ich porodila. Starostí je všade habadej. Ale decká sú milé, pekné a zdravé. Že niekedy aj zlé? Áno. Sú dni, keď s nimi vôbec nevládzem, ani čoby čert bol do nich vliezol. Zaujímavé, keď počujú, že prichádza otec, v momente sú z nich anjeli. Manžel ne­chce veriť, že pred chvíľkou boli ako diví a že som si s nimi nevedela rady, boli na nevydržanie. Od príchodu otca sú skutočne ako anjelici, ani nevedno, či sú doma alebo nie. Netreba sa im prosíkať, aby sa išli navečerať, aby si vyčistili topánky a nachystali všetko, čo budú ráno potrebovať, alebo aby sa poriadne osprchovali, odstlali si posteľ a potom hajde spať. Poslúchnu bez jediného slovíčka. Od malička sú vychovávaní tak, že keď sa otec opýta, čo bolo cez deň, na všetko musia odpovedať úprimne. Na všetko, nič nesmú zamlčať. Musia sa priznať, keď sa medzi sebou alebo s inými chlapcami pobili a vôbec, čo robili po celý deň, slovom musia sa priznať ku všetkému, k dobrému i zlému. Také neexistuje, že by mali pred nami nejaké tajomstvá. Bez prinútenia sa rozhovoria o všetkom. Naše decká sú také zlaté, sú preveľmi milé a poslušné. Takto ich vychovávame. Trest by ich neminul, keby sa predsa len nepridržiavali našich očakávaní. Čo povieme, to prijímajú pokorne, vedia, že nijaké trucovanie, nijaké durdenie sa nestrpíme. Pravda, ani my im nedáme na druhý deň pociťovať, že sa ešte hneváme, napajedení sme iba sprvu, pokým ich karháme alebo musíme inak potrestať. Napríklad… Do dvoch kútov obývačky sme nasypali za niekoľko priehrští kukuričných zrniek, na tých musia kľačať… Takto ich chceme trestať bez bitky, primäť, aby si priznali, že schybili… Rýchlo sa dajú na pokánie, o malú chvíľu so slzami v očiach už prosia o prepáčenie… Strašne ich to bolí… Ja viem, že ukrutne… Vtedy už ľutujú, že boli zlí a sľubujú, zaprisahávajú sa, že budú vždy len dobrí…
Vlak brzdí, blíži sa prvá zastávka. Žena, spokojná so sebou ako dobrá mama a pyšná na svoje úspechy vychovávateľky, zmĺkne, narýchlo jednou rukou zdrapí svoju batožinu, druhou kabelku a namieri k dverám. Než sa otvoria, na okamžik ostane stáť, obdaruje jemným úsmevom celkom príjemnú spolucestujúcu a ešte raz nad všetky pochybnosti ju ubezpečí:
– Sú ozaj zlatí, roztomilí… a dobre vychovaní.

Na pláži

M
aďarské more. Horúčava. Preplnené kúpalisko pripomína včelí úľ: z obrovského davu tisíce a tisíce ľudí v rôznych intervaloch smerujú na všetky strany. Jedni majú namierené do vody, iní mierne unavení z nej tiahnu von, trielia hnaní túžbou niekde si uhasiť smäd a hlási sa aj hlad. Opodiaľ už celé húfy stoja v rade, nedočkavo bažia po pečených špecialitách, chrumkavej rybe, rozvoniavajúcom langoši, pikantnej domácej klobáse. Predovšetkým však ako prvé najlepšie bodne dobre vychladené pivo.
Matka so štvor – päťročným chlapčekom tiež stojí v dlhočiznom rade, dostali chuť na palacinky. Chlapčekovi sa po čase takéto postávanie nepozdáva a dáva to i najavo.
– Strašne mi je teplo, – potiahne matku za ruku. – Ja by som chcel radšej do vody…
– Vydrž, prosím ťa! – reaguje matka nervózne. – Vidíš predsa, že sa tu zhováram s ujom, ktorý nás pozval na palacinky. Choď, namoč sa do vody! Ale ostaň iba pri okraji!
Chlapček idúcky k vode si poskakuje, občas si naberie do hrsti piesok a sype ho pred seba, alebo kope doň, akoby sa naň hneval. Potom si pri brehu ľahne do slnkom vyhriatej vody a dusí v sebe plač. Ani za svet by nechcel, aby bolo na ňom vidieť, ako mu je smutno, veď s maminou nie je sám.
Matka sa milo zhovára s mužom strednej postavy okolo tridsiatky. Akosi pritom aj pozabudla na zachmúrenú tvár chlapčaťa, koketne sa usmieva a živými, zvedavými očami skúma opálenú tvár zaujímavého muža. Cíti sa výborne v spoločnosti tejto novej známosti, muža, ktorý ju už aj gavaliersky pozval na večeru a dohodli sa, že si potom v bare i zatancujú.
– Hľa, čo sa tam deje? – ukazuje muž smerom k brehu, kde sa zbiehajú desiatky navidomoči vydesených ľudí.
Žena na chvíľku stuhne, v zápätí sa zo všetkých síl pustí aj ona do behu.
– Cestu! Pustite ma! – kričí a vráža zúfale do každého, kto jej stojí v ceste.
Mladý muž vychádza z vody, na rukách nesie bezmocné telo chlapčeka, jeho ovisnuté ruky jasne naznačujú, čo sa stalo. Žena klesne na zem a upadá do bezvedomia. Hneď k nej priskočia na pomoc i viacerí a položia ju horeznak na najbližšiu lavičku. Medzitým prišiel aj lekár kúpaliska, ktorý urobí najskôr obhliadku meravého detského telíčka, konštatuje smrť a malého utopenca prikryje dekou, ktorú má naporúdzi. Potom sa venuje žene, ktorá pred chvíľou padla do mdlôb a už sa aj preberá. Ako pomätená sa pozerá na prikryté telo, tušiac, že je mŕtve. Bez zaváhania, priam zúrivo strháva deku z nešťastnej obete horúceho leta, šialene sa rozosmeje a hystericky sa rozkričí:
– To nie je moje dieťa! To nie je moje dieťa! To nie je…

Školský výlet

V
dovec Jozef Sokolík, baník na dôchodku, je chorý. Preveľmi chorý. Pred dvoma týždňami, z ničoho nič, odpadol a odvtedy napoly oblečený nevládne polihuje na kuchynskom šezlóne. Preto v kuchyni a nie v zadnej izbe v posteli na strožliaku, aby rodinu nevyľakal, aby si napokon všetci nemysleli, že je to s ním až natoľko vážne, keď musí ležať v posteli zababušený do duchien. A potom, nechce žiadne návštevy, chce ostať vo svojom biednom stave celkom sám. Už len samotná reč mu je na ťarchu, ako aj hlava, jednostaj v pomalom pohybe, keď upína zrak ponad izbové dvere na kríž, po veky uctievaný symbol statočnosti.
Jozef Sokolík sa so zatvorenými očami modlí. V tom naraz – tresk! Rachot, ktorý dobre zachytil i jeho starecký sluch, prichádzal od dverí a už  v nasledujúcom okamihu pocítil na tvári chlad čerstvého vzduchu. Keď oči opatrne otvoril, prvé, čo zbadal, bol konča šezlóna malý človiečik s rozpálenými lícami a lapajúci po dychu, ani čo by ho naháňali. Keď sa osamelý vdovec konečne prebral, aj napriek jeho všelijakej, takmer neznesiteľnej bolesti, sa potešil, že vidí svojho najmenšieho pravnúčika, s ktorým si vždy tak dobre vychádza a ktorého tvár je bezpochyby poznačená aj črtami jeho obličaja.
– Panenkamariaskákavá, čo sa to robí? – s veľkou námahou zdvihol hlavu starec. – Horí, či čo je, že fučíš jak mašina.
– Žiadna chyba, prastareček. Len si pomysli, odcestujem. Už zajtra ráno, a to prevelice skoro sa stretneme na stanici. Odcestujem, odcestujem! – vyskakoval chlapček ako kozliatko.
– Prečo a kam cestuješ, synak? – spýtal sa starec s neskrývanou obavou v hlase po kratučkom uvažovaní.
– No, bude to školský výlet, osobákom! A ide celá naša trieda.
– Ale také! Čo nepovíš! A kam to cestujete? A kde pójdete, čo už len tam móže byt také prevelice chýrne, že celú vašú klasu ta čerti vláčá?
– Ideme až do Bukových hôr, blízko Egeru. Akurát sme sa začali o tomto kraji učiť. Už vieme, že sú tam velikánske lesy a kopce vysoké blízo tisíc metrov! Možno pôjdeme aj do jaskyne, predstav si, do ozajstnej jaskyne v skalách! Bukové hory sú bohaté na rastlinstvo, sú tam kvety, aké u nás nerastú, a stromy nielen bukové… Ich názvy si zapíšem a budem ti o nich rozprávať, – sľubuje chlapček plný nadšenia svojmu pradedkovi. Nečudo, že mu na líčkach pribúda červene…
– Anciáša, šak vy, vaše pokolení, inšé ani nevíte, len labzuvat krížem krážem po svete jako by vás mrle žrali. Čemu je to dobré? Len cestuvat a cestuvat! A to na místa, o kerých dovčilka ste porádne ani nečuli, – krútil hlavou Jozef Sokolík a bol skutočne nahnevaný. – Vám mladým prečo neni dobrý náš chotár, jako ty hovoríš, kraj. Teda okolí našej dediny a dalších susedných dedín? Precca aj tu rastú stromy, kvety a všelijaké rastliny, konc také jak v tých vaších Bukových horách. Chlapče, chlapče, mosím ti spomenút, že já mám neská-zajtrá akurát devaddesát a precca do včilajšého dna som nikde nevidel peknejšé místo jako je tu. Len vylez na Komínovu skalu a pokukaj sa dookola. Krása! Krása na zbláznení! Čo by ste sceli vác? Nikde od teho peknejšého nenájdeš. Ani nájst nemóžeš, lebo od teho peknejšého ani neni na celem svete. Uver mi, že neni, – hľadel starec s výzvou v očiach do chlapčekovej tváre.
– Ale, prastareček, prosím ťa, predsa na tomto svete existujú nielen naša dedina a jej chotár, – zalamentoval pravnuk.
– Pre mna ano, pre mna táto dedina a jej chotár je šecko. Aby si vedel…
– Ale pre mňa vôbec nie! – odporoval chlapček. – Ináč, mama už zaplatila na výlet, a to sa už zrušiť nedá…
– Len aby z teho šeckého nebola nejaká preveliká chyba a nemoseli ste banovat! Chlapče, len aby si neobešel jak já v tem čase, ked som na vojne mašíruval. Tedy nám náš velitel, jakýsi kaprál Róna povedal, že neni sa čeho bát, lebo ideme na krátky kiránduláš, ideme sa pozret na inakšé pekné místá do cudzéj krajiny. Že o dva-tri mesáce bude konec vojny a my sa vrátíme šeci zdraví a bohačší o všelijaké skúsenosti a…
– Ale starečku, tebe všetko, ale opravdu všetko, aj náš výlet, pripomína iba vojnu…
– Veru pripomína, – prisviedčal starec a zhlboka si vzdychol. – Ale včil len preto, lebo sa bojím o teba. Lebo jaký to bol ten náš kiránduláš, či výlet, jak ty hovoríš? Jak sme sa dostali k tej prevelikej vode, k temu ruskému Donu, na moje najvačšé ščastí, mna nezamorduvali, já som tam nevypustil dušu, ale ma zajali. A nakonec nás bídných, ale ešče furt živých, nadžgali do vagónov dobytčákov a až po Sibíriu sa s nami ani nezastavili. A pravdaže, já som tam potom náhodú mosel robit to, čo doma, kopal som uhlí. Ale té bane boli omoc horšé, jak této tu, naše doma. Ludé nemali čo jest, mreli od hladu a od všelijakých nemocí jako muchy, aj dole pod zemú v bani, ale aj v tábore, kde nás ešče neludský aj trýznili. A čo som mal potom aj z teho kraja? Ništ, ale ništ na temto svete. Daremne to boli prevelice vysoké hory a skaly. Boli až také vysoké, že jich vrcholce celkom zakryli mráčná. Ale aj to mi uver, že také pekné neboli jak tot Komínová skala a dalšé naše hory. A daremne som videl aj tú prevelikú vodu nedaleko tábora, do tej vody by sa iste bol aj tisíc ráz zmestil náš rybník za dedinu, kerý pomaly už aj vysýcha. Tak, synček, nemilobohu som okukával té cudzé vysoké horiská a tú prevelikú vodu, ja sem aj tedy videl v nich len našú peknunkú Komínovú skalu a náš rybník za dedinu.
– Ale stareček, veď ty nie to vidíš, na čo pozeráš, ale celkom iné…
– Kdeže, synček! Já starý, skúsený človek precca mosím vedet, čo vyprávam. Počúvaj ma: čo sa ti zdá dobré, z teho sa móže stat aj velmi zlé. Mne to móžeš uverit. Aj s vami na tem výlete sa móže stat ledačo. Mosíš moc dobre merkuvat na seba.
– Čo by sa mohlo prihodiť? Veď ideme preč iba na tri dni. Štvrtok, piatok, sobota. Vlastne to nebudú ani celé tri dni, ale iba dva a pol… Už v sobotu popoludní budeme doma…
– Je to prenáramne dlhý čas, – vzdychol si starec. – Pre mna veru už dlhokánsky dlhý. Akurát včil, keď sa cítim strašne maród. Aj túto noc som ani oka nezažmúril, len som sa prehadzoval na posteli a tak som cítil, že ma nékto s takú velikú chabinu mlátí hlava nehlava. A ked som sa zebudil, veru ma šecko bolelo a aj včil bolí.
Starec chytil nežne chlapčekovu ruku a hlas sa mu nevedomky menil na čoraz dôvernejší:
– Počúvaj dobre! – pokračoval tichým hlasom. – Na svitaní pozíral sa na mna vták smrti. Opravdove, bol to kuvik, čo si sadol konča mojéj postele. No zobák ani neotvoril, len sa pozíral a čučal. Já som hned vedel, čo sce. Hned som vedel, že sce to, aby som sa pozbíral a išel s ním, lebo už je tu ten mój čas…
– To mi môžeš rozprávať koľko len chceš! – dupol nohou chlapček sťa na dôkaz svojho rozhodného protestu. – Vymýšľaš si, len aby som nikde nešiel…
– Pozri sa, pravnučik mój, a porozmýšlaj! Precca mosíš videt, že do mójho chudého tela už len duša chodí spávat a som natolko slabý, že celé dni len polihujem. Aj ten najslabší vetrík by ma odfúkol jako nejaké páperí. Jak nemosíš, radšéj ostan, lebo jak odídeš, tak mna ty uvidíš aj s celú famíliju už len na márach…
Chlapček sa zmätene pozeral do pradedovej tváre a napokon z neho zúfalo vyšlo:
– Ja na ten výlet ísť musím. Veď mama už všetko zaplatila.
– Keď mosíš, tak mosíš. Ale potom mysli na mna len v dobrém, lebo my sa už vác živí nestretneme. Aspon tu na téjto našej zemi sa už nemóžeme videt, len nékde inde, – a starec veľavravne zdvihol zrak hore ku stropu.
– Ahoj, pradedko, a nejeduj sa! Ja na ten výlet musím a musím! Už sa nedá nič robiť!
– Mám temu rozumet, že za každých okolností odcestuješ a ty semnú tu neostaneš?
– Odcestujem, – znela detsky trucovitá odpoveď.
– Tak len si cestuj! – riekol starec sklamane s bledou tvárou. A sotva počuteľne ešte dodal, skôr tak len pre seba:
– Nech bude šecko jak má byt! Aj ja mosím cestuvat, a to prevelice daleko. A na túto dlhočíznú cestu som už aj prichystaný…
Jozef Sokolík obrátil zrak na kríž nad izbovými dverami, potom pomaličky zatváral oči a tíško začal šepkať slová modlitby: „Pane! Ty si mi dal život, a ja ti ho pokorne vrátím…”

Smútočné pásky

O
strý zvuk zvončeka sa rozľahol po celom byte v paneláku na okraji mesta. Žena dobre vedela, že o tomto čase to môže byť iba poštár. Nesklamalo ju ani tušenie, že jej doručí list s dôležitou správou. Čakala výsledky zdravotnej prehliadky, ktorú jej ani nie tak dávno urobil odborný lekár. Inokedy takýto postup chápala ako bežnú udalosť, zaužívanú prax v zdravotníctve, no teraz sa inštinktívne prenáramne vystrašila.
Srdce sa jej rozbúšilo ako zvon, ruky sa jej roztriasli sťa nevyliečiteľnému alkoholikovi a na čelo vystúpili kropaje studeného potu. Ešte i po odchode poštára sťa prikovaná k zemi bezútešne meravo postávala vo vchodových dverách.
Spamätala sa až po hodnej chvíli a s listom v ruke vošla do kuchyne, kde si sadla za stôl. Otvorila obálku a pomaličky, v duchu zdôrazňujúc slovo za slovom, vnímala neúprosnú zvesť. Potom ju znovu neveriacky prebehla očami ešte dvakrát. Môže to byť pravda? – pýtala sa sama seba.
Veruže môže, akoby počula nástojčivo opakovanú odpoveď lekára. Spomenula si na stretnutie s onkológom, ako mračil čelo a mrmlal čosi o akýchsi metastázach a potom, i keď zdvorilo, ale dôrazne jej vytýkal nedbajstvo, že mala k nemu prísť oveľa skôr. Ona však ani len nepomyslela na to, že by mohla mať rakovinu prsníka, zákernú chorobu, na ktorú sa, bohužiaľ, pominuli aj jej matka a babička.
Polohlasne číta: „Prihláste sa vo Fakultnej nemocnici hlavného mesta na chirurgický zákrok.” Narýchlo si ani neuvedomuje, kedy sa to vlastne má prihlásiť? Zajtra, pozajtra, alebo až na budúci týždeň? Dobre, že list zatiaľ nezhúžvala.
Myslí na deti, na synčeka a dve dcéry. Čo bude s nimi, ak ona pôjde do nemocnice? Nemá ich kto povarovať, ani dostatočne opatriť. Sú to predsa ešte len deti. Manžela stratila pred šiestimi rokmi pri dopravnej nehode a o rok neskôr na nevyliečiteľné choroby odišli do večnosti aj jej rodičia. Pravda, najstaršia dcéra nie je už malá, študuje na vysokej škole, ale mladšia dcérka a synček chodia ešte do základnej školy.
„Operácia bude piateho…”, číta v liste už ani nevie koľký raz. Čiže pozajtra. Čo bude s deťmi? List by opäť najradšej zhúžvala…
Azda najstaršia dcéra by sa už i mohla o svojich súrodencov postarať. Ale či to vôbec možno od nej chcieť, aj keby to dokázala? Veď má iba osemnásť, práve začala vysokú školu. A naviac, po tej operácii bohvie ako dlho ju nechajú ešte polihovať v nemocnici.
Nie, nie… Tú nepríjemnú správu radšej spáli. Deti predsa nemusia o ničom vedieť!
Žena, teraz už dosť umorená, upierala zrak do neznáma a v trasúcich sa rukách úzkostlivo zvierala list. Zrazu sa pohla a roztrhala ho na maličké kúsky. Hodila ich do smetníka, keďže spáliť ich nemohla – neposlušné prsty, celkom nevládne, nedokázali ani len škrtnúť zápalkou. Vzápätí, už o niečo pokojnejšia, sa letmo pozrela na hodiny visiace na stene a pojala ju nová hrôza. O pár minút sú tu deti. Ona však musí konať ešte skôr, než sa nahrnú do bytu.
„Operácia bude piateho…” V hlave sa jej začalo vyjasnievať a mozog zvažoval myšlienky na plné obrátky.
Ráznym krokom vošla do izby, otvorila skriňu a dobre nacvičeným pohybom siahla pod starostlivo vyžehlenú bielizeň. Spod nej vylovila obálku s našetrenými peniazmi, ktoré si odkladala na tie najhoršie časy. A tie časy sú tu, pomyslela si s trpkosťou, prepadli ma ako nejakí krvilační zbojníci.
V predizbe si hodila na seba kabát a o chvíľku sa už náhlila do neďalekého nákupného strediska. Údiv tu vyvolala jej nezvyčajná žiadosť. Predavačka s vypúlenými očami a otvorenými ústami zízala na ňu, keď si pýtala čiernu košeľu a nohavice pre desaťročného chlapca, čiernu blúzku a sukňu pre dvanásť a osemnásťročné dievčatá.
– Bola si na nákupy? A čo si nám priniesla? – vítali ju doma deti.
– To je moje tajomstvo a pre vás prekvapenie, – riekla a mierny úsmev sa jej rozľahol na unavenej tvári.
Deti prijali jej odpoveď bez reptania a ďalšie otázky ani nekládli. Každý si išiel po svojom. Dvaja menší písať domáce úlohy a najstaršia sa v kuchyni pustila do žehlenia vypranej bielizne.
– Musím ti niečo povedať, – podišla matka k staršej dcére a takmer doslova zopakovala, čo jej napísal lekár.
– Ach nie, len to nie! – zavzlykalo bolestne dievča. – Tam ťa usmrtia, už sa domov nevrátiš…
– Oznamujú mi, že je to súrne, pozajtra tam musím nevyhnutne byť. Dávaj pozor na sestričku a bračeka, – odmlčala sa matka a s meravou tvárou vyšla z miestnosti.
Bola už týždeň v nemocnici, keď ju deti po prvýkrát navštívili. Potom ju však chodili utešovať každý druhý alebo tretí deň.
– Odkiaľ máte peniaze na toľké cestovanie? Predsa by ste ich viac potrebovali na iné, dôležitejšie veci, – nezaprela matka svoju starostlivosť.
– To tvoje tajomstvo a prekvapenie pre nás sme na trhu predali za dosť slušné peniaze, – prezradila hrdo staršia dcéra. – My to už potrebovať nebudeme. Že nie?
– Pravdaže by vám tie čierne háby boli nanič, – prisvedčila odovzdane svojmu osudu matka s ľahučkým, sotva badateľným úsmevom na perách.
Na pohrebe mali deti na rukávoch iba smútočné pásky. Ale tie kúpila staršia dcéra už zo svojho štipendia.

List

P
o nociach počúva, ako starká vzdychá, prehadzuje sa na posteli, posmrkáva a do vankúša zabára uslzenú tvár. Jeho nemožno oklamať. A napokon ani on na tom nie je lepšie, veď do neskorej noci a potom po hriešne krátkom spánku, od svitania aj jemu sa potulujú myšlienky tým istým, už dávno vyšliapaným chodníčkom. Rozmýšľa vždy o jednom-jedinom, o synovi, ktorý už dvadsiaty rok nedáva o sebe nič vedieť. Treba zmeniť tento neblahý stav. Nevládze dlhšie čakať. Rozhodol sa, že s tým skoncuje. Napíše mu. Aj nad vhodnou zámienkou si už dlho lámal hlavu. Napokon ju našiel. Blíži sa čas zlatej svadby rodičov, a to je výborná príležitosť, aby syna pozval.
Zmieri sa s ním. Vlastne ani nie, veď v jeho srdci niet stopy po hneve, nikdy jej ani nebolo. Už zajtra mu napíše. Akú len prenáramnú radosť bude mať starká! Ale zatiaľ sa jej nezdôverí.
Večer, keď sa uložil na nočný odpočinok a v dome sa rozprestrelo ticho, pustil sa v mysli do písania. Ukladal slovo za slovom, bez väčšej námahy domýšľal vetu za vetou. Ešte sa aj čudoval, ako mu to ide sťa po masle. Od vzrušenia nevládal zaspať, cítil, že plynutím času spánok niežeby sa ho zmocňoval, ale sa skôr vzďaľoval.
Pokradomky sa vyšuchtal do kuchyne, zažal svetlo, potom navyknutým pohybom siahol do zásuvky po papier. Už dávno ho tam prichystal spolu s ceruzou. Trasľavými, stvrdnutými prstami ju obracal, či je dobre zastrúhaná.
Sadol si za stôl, naklonil sa nad dosku a neistou rukou začal pomaly písať. „Syn môj milý!” Prečítal, čo napísal. Zahryzol si do perí. Nevedel, ako ďalej. Všetko, čo si v posteli po nociach poskladal, zabudol. Ani meravé prsty ho akosi nechceli poslúchať. O čo ľahšie by bolo vyrozprávať synovi všetko, čo ho tlačí na duši. Ale ten je ďaleko… „Syn môj milý!” prečítal ešte raz a potom viackrát za sebou. „Predstav si, že o dva týždne, ak dožijeme, oslávime s Tvojou materou päťdesiat rokov nášho sobáša.”
Položil ceruzu vyčerpaný ani po celodennom okopávaní vinohradu, no spokojný sám so sebou. Od námahy mu vyschlo v hrdle, nuž nalial si do decového pohára otelového vína a na dúšok ho vypil. Uľavilo sa mu a v žalúdku pocítil, ako ho bronzovočervené víno, ktoré nenazýval ináč len býčou krvou, mierne zahrieva.
„Mohol by si aj Ty s nami oslavovať,” pokračoval v písaní. „Čo bolo, zabudnime! Ja som už dávno zabudol. Nikdy som sa na Teba nehneval a prosím Ťa, ani Ty sa nehnevaj na nás. Zabudni na naše karhania a hlavne na tú zvadu, ktorej sme boli obaja na vine. Hnevať sa dvadsať rokov nie je rozumné. Ver mi! Viem, že si tvrdohlavý, ako aj ja, ale ja už aj to viem, že za hnevom ľútosť chodí.”
Tu starký zaváhal, opanovali ho spomienky na nedorozumenia, zvady, zrážky so synom, ktorý bez toho, že by bol zvážil, čo smie a čo nie, bol večne požadovačný. Aj o tomto by mal napísať, aby si syn nemyslel, že pravda je iba na jeho strane. Ale potom si to rozmyslel.
„Syn môj, často si mi vyhadzoval na oči, že od ranej mladosti si musel ťažko pracovať. A či ja za to môžem? Časy boli mrchavé, syn môj, časy! A tá preveliká chudoba. Nielen my sme boli chudobní, ale takmer celá dedina. Pravda, nemal si viacej ako sedem-osem rokov a musel si husi pásť. Nie je to práca, pri husiach si sa mohol hrať, koľko si len chcel. Uznávam, neskôr ťa čakali ťažšie práce: plenie a viazanie vo vinohrade, okopávanie kukurice, hrabanie sena a všelijaké iné roboty okolo domu. Pamätám sa, sotva si mal trinásť rokov, keď si prešiel sedliackou skúškou. Tá ťažká vtedajšia žatva! Celý deň si odoberal hrste a viazal žito do povriesel. Darmo sme pracovali, syn môj, viem, všetko, čo sa nám urodilo, sme museli za haliere odovzdať štátu. Do posledného zrnka žita, posledného vajca. Často nám ani na chlieb neostalo. Uváž, čo som mohol robiť? A o nič lepšie sa nám nevodilo ani vtedy, keď som vstúpil do družstva. Naďalej som ostal taký chudobný, ako predtým, keď som gazdoval na troch holdoch role a pol holde vinohradu.
Syn môj, vyčítal si mi, že si nemohol študovať. Povedz mi, kto z Tvojich spolužiakov sa učil ďalej? Vtedy na to nebolo peňazí. Keby si bol odišiel, kto nám pomôže, mne mrzákovi a Tvojej chorej mame? Neskôr, keď už taká možnosť bola, študoval si popri práci a stal si sa technikom. Či si už inžinierom? Vidíš, ani nevieme, čím si, kde pracuješ!”
Starký položil ceruzu na stôl. Ľavou dlaňou si prehmatal kostnaté, hrčovité prsty pravej ruky. Nikdy za celý život toho toľko nenapísal, ako teraz. Musí si trošku oddýchnuť. Aspoň si premyslí, ako pokračovať. Srdce mu ohrieva radosť, teší sa, že v liste objasnil synovi všetko, čo pri hádkach nedokázal, lebo vždy stratil trpezlivosť a vybuchol. Potom ho napadlo, že by mal napísať hádam aj o tom, ako po ňom túžil kedysi, keď bol syn ešte maličký a on bol ďaleko, na ruskom fronte. Na tie dva roky, vlastne skôr na tie dve zimy, ktoré tam prežil, nikdy nezabudne. Také kruté mrazy, ako boli v tých rokoch, ani tamojší starci nepamätali. A potom bitka na Done. Guľky váľali ľudí ako kosci pšenicu. Patrí vlastne medzi nemnohých šťastlivcov, ktorí prežili peklo, hrôzy a utrpenia, a vrátili sa. Myslel na syna aj vtedy, keď sa polomŕtvy, s omrznutými nohami a rukami, s nadľudským vypätím síl vliekol nedoziernymi ukrajiskými snehovými poliami smerom na západ. Syn mal vtedy iba tri rôčky a dva roky ho už nevidel. Malý tvor tam kdesi doma mu dodával silu, aby niekde v tej vzdialenej cudzine nezmrzol a nezmizol v hromadnom hrobe s ostatnými úbožiakmi. Nie, o tomto písať nebude. Toto si nechá pre seba, nech je to aj naďalej jeho tajomstvom.
„Syn môj, viem, že jeseň v päťdesiatom šiestom naše beztak nie práve najláskavejšie vzťahy vonkoncom zbabrala a tým otrávila aj môj, aj Tvoj život. Pamätáš sa, týždne sme nechodili do práce, iba sme sedeli doma pri rádiu a počúvali správy o našom, na hlavu postavenom svete. Z dediny mnohí utekali k západným hraniciam, hlavne chlapci v Tvojom veku. Sotva si mal osemnásť a ja som sa strašne bál, že aj Ty sa vydáš na cestu, zanecháš rodičovský dom a z túžby po dobrodružstve zvolíš si horký chlieb utečencov. Priznám sa, striehol som za Tebou, sledoval som každý Tvoj krok. A stalo sa, čoho som sa prenáramne bál. Keď si mi povedal, že skúsiš šťastie za hranicami, darmo som Ťa odhováral od Tvojho úmyslu, presviedčal, takrečeno na kolenách prosil. Ty si sa zaťal, tvrdohlavo si trval na svojom. A vtedy násilím som Ti zabránil v úteku. Strašne som Ťa zbil, prvýkrát v živote; viem, nebolo to správne, prepáč. A zavrel som Ťa do komory. Celú noc a celý deň som strážil pri dverách, kým si sa nepoddal a nesľúbil, že ostaneš. Sľúbil si, lebo Tvoji kamaráti v ten večer, začiatkom novembra, odišli bez Teba. Tak to bolo, syn môj, dobre sa pamätám, ako keby sa to stalo včera. Tento Tvoj útek som ešte dokázal zmariť, ale ten druhý, syn môj, ten už nie.”
Starký nevládal ďalej, ruka, v ktorej zvieral ceruzu, sa mu triasla a beztak kostrbaté písmená rozliali sa mu pred očami. A navyše sa bál, že s blížiacim sa svitaním sa zobudí aj starká a vyhreší ho, že bútorí a nedá jej spať. Aj on si musí oddýchnuť, nabrať síl, aby vládal dopísať list. Musí ešte dopísať, že veľmi ľutuje osudnú hádku, keď syn pobalil svoje veci a s hnevom tresol za sebou dvermi. Pre syna to bola oná posledná kvapka v pohári. Mater sa oňho strachovala, dohovárala mu, aby nechodil s tými lumpami do šenku a za rozvedenou ženou s deťmi, veď za ňou nielen on lozil. Vás do toho nič, reval ako pomätený. Za vlastné peniaze pijem a chodím s tými a k tej, kam sa mi zachce. Mám vás už po krk! A vtedy zakročil on, mierne buchol syna po pleci, aby sa spamätal, veď bol podnapitý. Takmer sa pobili. Mater plakala, syn zúril a on bezradne stál. Nechápal syna, ktorý mu celý bez seba zreval do tváre, že ho nikdy viacej nechce vidieť. Prečo? Preboha, prečo ho nechce vidieť? A keďže syn ešte aj dnes trvá na svojom, napíše mu, aby aspoň vnuka a vnučku poslal k starým rodičom. Vie, že má dve deti, dozvedel sa to od kmotra, ktorému syn tu i tam pošle pohľadnicu.
Starký sa prehadzuje na posteli, spánok neprichádza. Pomyslel si, koľko toho by mal ešte napísať, ale všetko zveriť papieru je jednoducho nemožné. Veď doposiaľ písal iba o tom, čo spolu prežili, o čom obaja vedia – i keď veci neposudzujú rovnako.
Písať o tom, čo sa s ním a s jeho ženou stalo za dvadsať rokov, odkedy ich syn opustil? To je beznádejné a nepredstaviteľné. Bolo by to nemožné aj vtedy, keby rozprával roky, celé dni i noci… Dvadsať rokov sa nedá nahradiť písmom alebo slovom, ani jediným listom; nie, nijak nie…
Vstal z postele, trasľavými krôčikmi pristúpil ku kredencu a nedokončený list schoval do zásuvky. Potom si opäť ľahol.
Začínalo svitať. Jeho sluch zachytil, ako starká rozkladá oheň, počul, ako láme na kolenách suché viničné prútie. Prichystala raňajky a vkročila do izby. Starký sa tváril, že spí. Nemal ani toľko sily, aby k nej zdvihol zrak.

Kto zdvihne tú
motyku?

Ž
ivot ma neúprosne naučil, že akonáhle sa vonku začína rozodnievať, načim človeku vstať z postele, opatriť lichvu a potom, keď je už na nohách, nový deň mu jednako určí, čo všetko musí ešte porobiť. Dnes, v starobe, už netvrdím, že tento môj poznatok je dajakou zvláštnou múdrosťou alebo nejakým zákonom, ktorý by mal platiť pre každého. Ale ako starena už vidím, a často sa mi aj donesie, že mladí ľudia si život od gruntu predstavujú celkom ináč.
Teraz už sa mi tisnú na jazyk aj také slová, aké som v detstve alebo neskôr ako žena veru ani nepočula. Dlho-dlhočizne som napríklad nevedela, čo je to nudiť sa alebo sa zabávať. Dnes už viem, ba zo správania sa mojich už dávno dospelých vnúčat aj sama chápem, že sú to slová dnešného sveta. Reč bola vždy iba o oddychu, ale aj ten bol celkom inakší, ako si ho leňošením užívajú dnes. Pre mňa, napríklad, po úmornom kydaní hnoja alebo rezaní sečky oddychom, naberaním nových síl bolo podojenie kravy. Nakoľko brata som nemala a otec ako civilista bol v ruskom zajatí, kydanie hnoja a vôbec opatrovanie dobytka každý boží deň pripadlo na mňa. Pravda, musím povedať, rezať sečku mi statočne pomáhala aj chorľavá mama, lebo na toľkú prácu veru jeden človek nemôže stačiť, to hádam každý uzná. Mama kládla do rezačky slamu, jačmennú, pšeničnú a potom aj ďatelinu a ona určila aj dávku pliev. Ja som zo všetkých síl krútila kolom rezačky, ktorú sme zdedili ešte po starom otcovi z matkinej strany. Kdeže bola vtedy ešte rezačka na elektriku! Dojenie kravy znamenalo pre mňa chvíle ozajstného oddychu. Sedela som na šamlíku, vyumývala kravičke vemeno vlažnou vodou a tá akoby na oplátku rytmicky nastriekala mlieka spod mojich rúk do pripraveného hrotka. Rada som mala túto prácu, kochala som sa v celom tom zvláštnom maštaľnom pokoji začínajúceho sa dňa. Tešil ma pohľad na tenké, ale výdatné prúdy teplého voňavého mlieka, neúnavne napĺňajúce hrotok, čo som celý čas pevne zvierala medzi kolenami. Potom bolo načim porozvážať scedené mlieko väčšinou stálym zákazníkom. Aj behanie s mliekom do rôznych končín našej rozsiahlej dediny bolo pre mňa vlastne oddychom. Veď roznášať mlieko sa nevyrovná napríklad námahe pri okopávaní. Keď som prišla domov, sotva som vstúpila do pitvora, mama zavše už mala pre mňa nejakú robotu. Nie rozkazovačne, ale láskavým slovom sa obrátila na mňa: choď, dcérenka moja, povedala, pokým si oddýchneš, okop v záhrade zemiaky a zatým vyplej hriadky s mrkvou a cibuľou. A keď sa budeš vracať, dones suchú révu a polienka, rozložíme oheň a dačo ukuchtíme k obedu.
Veru, takto som ja oddychovala. Avšak vedela som naisto, že tie zemiaky musím okopať ja a ja musím vyplieť aj hriadky. Predsa kto iný by to bol urobil za mňa? Nikto. Mama, ako som už spomenula, bola v tom čase chorľavá, takmer bezvládna. A potom, preveľmi chýbala u nás mužská ruka, chýbal otec, ktorý by bol kosil a všelijaké ťažké práce na poli a okolo domu porobil. Otcov starší brat nám síce sem-tam pomohol, lež – aby bolo zeleného pokrmu pre prasce aj hydinu a dosť sena pre kravu – musela som zobrať kosu do rúk a naučiť sa nažať, čo treba. Kosenie vôbec nie je práca pre ženy, ale odjakživa pre zdravých, mocných chlapov. Tu mi nedá, aby som nespomenula, že v celej dedine dnes už len tí najstarší by dokázali narábať kosou tak ako sa patrí. Pravda, keby mali k tomu aj dostatok síl, ale ich už nemajú.
V poslednom roku vojny som sa vydala. Vtedy sme s mamou už vedeli, že otec navždy ostal kdesi na Sibíri, kam ho s mnohými nešťastníkmi z dediny odvliekli do zajatia na nútené práce. Tie diablom vymyslené hrôzy tam nevydržal, ani ich vydržať nemohol, veď už nebol mladý. Aj keď sme s tým počítali, zronilo nás, keď sa nám od vzdialeného bratranca donieslo, že boli spolu v jednom lágri a že otec zmizol, vraj bez dôstojného pohrebu, v hromadnom hrobe, ako aj mnohí iní od nás.
Môj nastávajúci, Jozef, chvála Pánu, mal väčšie šťastie, ako vojak padol do amerického zajatia a z frontu sa vrátil. Ale ako? S prestrelenými pľúcami. Keď vkročil do pitvora, skoro som odpadla: stál predo mnou muž, ktorého som sotva spoznala. Bol zmorený, celkom zničený; pohľad na jeho chudú, vráskavú tvár, na vycivené telo vzbudil vo mne prenáramnú ľútosť. Videla som, že do tohoto kedysi zdravého, mocného chlapa už len duša chodí spávať. Rozplakala som sa. On ma upokojoval, že sa cíti už zdravý a ubezpečoval ma, že všetky hrôzy a útrapy vydržal iba kvôli mne.
Zobrali sme sa. On doniesol do manželstva jedného koňa, i keď staršieho, zďaleka nie ohnivého tátoša, ale zato zdravého, do roboty súceho sivka. Na jeseň v štyridsiatom piatom týmto koňom som zorala poldruha holda nekvalitnej zeme, čo nám pridelili už ako samostatnej rodine. Jožo bol ešte natoľko slabý, že by nebol dokázal ani len kráčať za koňom, nieto ešte orať. Ak chcem byť úprimná, musím povedať, že som nebola jedinou ženou, ktorá silne uchopila roh pluhu, urobili tak aj mnohé iné, ktorých manželia, bratia alebo otcovia tiež boli v zajatí. My sme čakali už iba na to, aby manžel vyzdravel, aby mohol pracovať, veď pôdu sme mali, a to nielen ornú, ale aj malý vinohrad. Jožovi sa pomaly, ale očividne vracali sily. Nijako sa nešetril, najmä keď bol už celkom zdravý. Každý boží deň, často aj v nedeľu, sme pracovali od svitu do mrku. Keď v dedine začali organizovať prvé družstvo, už sme neboli takými úbožiakmi, ako keď sme sa zobrali. Mali sme nielen koňa, ale aj dve kravy, plný dvor hydiny, ročne sme kŕmili tri-štyri prasce, ba ani prasnica nám nechýbala. Pustili sme sa aj do stavby vlastného domu z váľkov, ktoré sme naváľali vlastnými rukami. A to na pozemku mojich rodičov, kde bolo miesta aj pre druhý dom, veď o chorú mamu som sa musela starať ja. Do  tohoto domu sme sa nasťahovali už štyria, aj s dvoma malými dcérkami.
Boli sme mladí a nezľakli sme sa ani tej najťažšej driny, robili sme ako diabli. Práca nám poskytovala nesmiernu radosť, lebo zarezávať vo vlastnom a zveľaďovať majetok bolo od začiatku naším cieľom. Keď sme povyvážali z dvora ročný hnoj po našich dvoch kravičkách a do pohnojenej pôdy sme zasadili kukuricu, denne sme sa chodili pozerať, kedy vyklíči, kedy ju treba okopať. Nikdy sme nestrpeli žiadnu burinu, ostrými motykami sme po­dľa potreby zavše vyčistili role, ba aj vinohrad. O takých pekných veľkých kukuričných klasoch, aké boli naše, mladé družstvo ani snívať nemohlo. V tom čase si naša rodinka už pochutnávala na opravdivom voňavom domácom chlebe. Bol z múky namletej z vlastnej pšenice a upiekli sme ho v peci, ktorú sme si postavili z hliny za novým domom. Aj náš statok sa postupne rozrastal. Z roka na rok sme kŕmili viac a viac prasiat, kurčiat, husí a kačíc. Čo len za radosť to bola pre nás!
Táto radosť a toto šťastie však dlho netrvali. Keď k nám začali chodiť agitátori a navrávali nás na prácu v spoločnom, my sme na iné ani nemysleli, iba na to, že nám závidia naše bohatstvo, to naše malé bohatstvo, a že nám ho chcú zobrať. Jožo o spoločnom hospodárení ani počuť nechcel. Zaprel sa. S jeho frontom a chorobou zničenými nervami nech sa nikto nezahráva, povedal, jemu nech nikto neurčí, čo a ako má robiť. On radšej odíde do priemyslu, do neďalekých uhoľných baní, kam tiež verbujú chlapov. Z dediny treba zdrhnúť, riekol mi vtedy a celý sa triasol od jedu.
Zutekať? Dobre. Ale z dediny zavše zmizli len muži. My, ženy, ktoré sme mali decká, sme nemohli odísť. A nemohli sme opustiť ani zeme, lebo tie sme naďalej museli okopávať my. Áno, my ženy, lebo muži ani v spoločnom neokopávali. Oni narábali so strojmi, pracovali v maštaliach, sedeli na kozlíkoch vozov a robili ešte všeličo iné, len neokopávali. Okopávka ostala nám. Okopávanie kukurice, cukrovej repy, zemiakov a neskôr, ako sa družstvo rozrastalo, aj okopávanie v záhradníctve, kde sa pestovala paprika, paradajky a v neskorších rokoch aj všelijaká iná zelenina. My sme museli odrobiť určený počet dní, aby sme vyhoveli predpisom a len potom sme mohli ísť kopať na vlastné. Opäť len okopávať, lebo aj na vlastnom bolo načim robiť a bez okopávačky bolo nepredstaviteľné pestovanie kukurice pre prasce a hydinu a pestovanie zemiakov, zeleniny a ovocia pre rodinu.
Slovom, iba to chcem povedať, že na spoločnom sme museli kopať preto, aby sme potom mohli okopávať aj na vlastnom: náš život vypĺňalo okopávanie. Môj Jožo ma ľutoval, často sa ma pýtal, či sa mi ešte nezunovala motyka? Aj nedávno, už ako starý dôchodca, pri obede poznamenal: ty si celý život toľko okopávala, že by to vystačilo aj pre tri ženské životy. Ja som radšej ťažko pracoval pod zemou, priznal sa, ťažil som uhlie a som ťa prevelice ľutoval, že ty musíš okopávať. Aj som vravel ostatným tam dole pod zemou: len to neviem, čo by jedli baníci, robotníci v závodoch a vôbec ľudia, keby ženy doma neokopávali.
Veru, aj môj Jožo, odkedy je doma, všeličo porobí, vylíči chlievy, zrýľuje kúsok záhrady, napíli polienok, slovom všeličo, iba okopávať nechce. Môj boľavý driek mi to už nedovolí, vyhovára sa. A nám, ženám, to dovolí? Lebo ženy sa nakláňajú s motykou v ruke nad burinou aj vtedy, keď ich bolesť drví v drieku. Ja som sa naučila, že bolesť sa utíši len vtedy, ak človek nezastane v okopávaní, keď si driek nevystiera a nevzdychá, že má bolesti. V okopávaní najhoršie je to, že sa musí dotiahnuť od začiatku až do konca role, ešte aj vtedy, keby človek už najradšej hodil motyku o zem. To však nemôže spraviť, lebo čo treba okopať, to sa okopať musí, veď nie je jedno tej kukurici, zemiakom, ale ani hriadkam, či sú okopané alebo nie. Keby tomu nebolo tak, zvíťazila by burina a od toho nás chráň Boh.
No ale ani ja som večne neokopávala. Robila som všeličo, cez deň som sa ani na chvíľku nezastavila. Kŕmila som prasce, hydinu a opatrovala som aj kravy, ba ja koňa, pokiaľ sme ho mali. Popri tomto, keď nebolo súrnej roboty na poliach, tak som sa venovala vinohradu. Roboty vo vinohrade je vždy neúrekom. U nás každý pozná porekadlo: Kto nemá roboty, nech si vysadí vinohrad. Napriek tomu tu dávnejšie – dnes už vôbec nie – vysádzali vinohrady. Ja som mala práce vo vinici rada. Okrem okopávania všetky znamenali pre mňa opravdivý oddych, odpútanie sa od každodenných starostí. Vo vinohrade som zabudla na všetky útrapy, na starosti i telesné bolesti. Zavŕšením radosti z vinohradu bola potom samotná oberačka, keď sa vinohrad veľkými usmievavými strapcami hrozna odvďačuje za namáhavú prácu.
Ja aj teraz, na sklonku života, sa úprimne priznávam, neľutujem, že som v živote toľko pracovala, že som nikdy nebola pri Balatone. Ležala som zopár dní iba vtedy, keď som porodila dcéry. Ani predtým, ani potom nikdy viac. Ani vtedy, keď som bola chorá, lebo som si to dovoliť nemohla. Musela som skoro vstať, chystať frištuk rodine, podojiť kravu, neskôr kravy, roznosiť mlieko zákazníkom, neskôr zabehnúť s ním do mliekarne, nakŕmiť statok, dopoly nachystať obed, aby mi ostalo iba dovariť ho, keď som sa vrátila z role, vinohradu alebo neskôr z družstva. Neskoré popoludnia mi ubehli už prácou pri dome, ani sama som nezbadala a bola tma. Večne som sa zrútila posledná do postele. Takto jeden za druhým ubehli roky, desaťročia, celý život…
Ja som so svojím životom spokojná. Pravda, aj mňa, ako každého, trápia určité veci. Napríklad aj to, že už ani moje vlastné deti, ani dospelé vnúčatá nechápu, s akou radosťou sa človek môže kochať v klíčiacej rastline, alebo ako sa citovo môže viazať k prasiatkam, kuriatkam alebo húskam so žltočervenými zobáčikmi. Ony už nechápu moju radosť z toho, keď pred dažďom trebárs i s boľavým driekom okopem v záhrade kukuricu, čo po daždi rastie, ako keby ju čarovná sila ťahala zo zeme a šťastne ukazuje svoje zelené listy. Ony už nepoznajú ten pocit, keď prasiatko žerie z ruky pokrm, alebo keď kurčatá z dlane zobú pšeničné zrnká. Ony sú už presvedčené, že okopávať ani netreba, veď na to sú stroje a chemikálie… To je v poriadku, ale na záhumienkoch a v záhradách budú ľudia ešte veľmi dlho narábať s motykami. A preto mi naďalej nedá pokoja otázka: keď aj z mojich rúk vypadne motyka, kto ju zdvihne? A vôbec, ako bude vtedy, keď už nikto nebude okopávať?

Zámelky

J
e všedný deň neskorého leta. Dedina unavená nedávnymi horúčavami a búrkami sa celá ponorila do ticha, akoby vymrela. Iba príjemný sýty zvuk úderov pamätného zvona z kostolnej veže, neklamný to znak pulzujúceho života, po dlhé roky o tomto čase dáva na známosť celému okoliu: je poludnie, nastal čas obeda. Žena položila na stôl hrniec s horúcou pariacou sa melencovou polievkou, od nepamäti podľa receptov starých mám známou ako zámelkovou.
Melencová polievka dnes nebude s párkami ani s kúskom klobásky, ale s hríbikmi, ktorých omamná lesná vôňa privábila jej muža zo zadnej izby až ku kuchynským dverám skôr než mu stihla, ako zvyčajne, zakričať, nech už ide, obed je hotový. V tom okamihu sa už otvárajú dvere a do kuchyne vstupuje pomalým, ťažkým krokom a trochu i ostýchavo hospodár, lebo nechce, aby ho tu mali za nedočkavého hladoša.
– Máš už navarené? – opýtal sa pokorne, až ponížene ­úctivo.
– Ale také! – uškrnula sa žena posmešne, zopäla ruky a pritisla ich na mohutné, vyvinuté prsia. – Jaký to máš žalúdek, Jožo, len mi povedz! Hádám len v nem nemáš budík, taký vekker, kerý ti akurátne poví, že tu je čas a treba íst obeduvat? No, povedz mi!
– Ešče aj čil vyzváná hore na kostelnej veži zvon, – vyhováral sa muž ledva čuteľne a len s vypätím síl si sadol k stolu. Vidieť na ňom, že je prenáramne ustatý, že jeho vycivené telo, samá kosť a koža, už neslúži tak, ako by malo.
– No a potom čo je, ked zvoní kostelný zvon!? – zlostne odvrkla žena mužovi. – Ten zvon nevyzváná len tebe, ale každému v celéj dedine a v celém chotári. Mosím ti povedat aj to, čo každý ví, že mnohých statečných ludí ten zvon volá k obedu podaromnici, lebo aj tak nemajú čo do úst. Darmo zasannú za stól, len sliny jím tečú a daleko ?u?, jak j?m v?bruchu cig?ni hraj?? Veru, v?dne?n?ch ?asoch je b?da prevelik?,???zahorekovala ?ena.???Dnesk? mnoh? rodiny vy?li na?ps? tricc?tek, s? tak? chudobn? jak kosteln? my?. A t? ?boh? bed?ri, ?o rob? v?t?j prevelik?j n?dzi? No, povedz, ?o m??u robit?! J? ti pov?m: ni?t in??, len sa ha??er? medzi seb? a?sa hryz? jako psi z?retaze pusten?. ?ak v??, ?e hlad je ?ertučuť, jak jím v bruchu cigáni hrajú… Veru, v dnešných časoch je bída preveliká, – zahorekovala žena. – Dneská mnohé rodiny vyšli na psí triccátek, sú také chudobné jak kostelná myš. A tí úbohí bedári, čo robá v téj prevelikéj núdzi? No, povedz, čo móžu robit?! Já ti povím: ništ inšé, len sa haščerá medzi sebú a sa hryzú jako psi z retaze pustení. Šak víš, že hlad je čertu brat.
– Ale né v každéj rodine. Uznaj, že sú aj také famílie, keré majú svój každodenný poránný kus chleba, – so strojeným úsmevom dával kontru muž a narovnal si pritom chrbát.
– Uznávám, ale nemysli, že my nemóžeme pannút medzi tých bedárov ubídených, – pridala varovanie žena z vlastných skúseností starostlivej gazdinky. – Jak to takto pójde nadálej, že tolko penazí mosíme vydat na chovu, veru nezadlho aj my sa dočkáme teho, že nebudeme mat ani na seba, ani do seba. A neveril by si, šeckému temuto je na vine pán dochtor. Veru on. Dost sa mi nahučal do hlavy, aby som ti varila len ten najlepší a najvýživnejší pokrm. Aby som kupuvala len velmi fajnové maso, drahé sýry, zrelé ovocí a boh ví čo ešče… Prisámbohu, vinovatý je pán dochtor…
– Ale nevyprávaj také somariny! Prečo by bol na vine akurát on?
– Čo to hovoríš – somariny? Kde ty žiješ? – reč nenechala stáť manželka, jej zvýšený hlas prezrádzal, že sa prestáva ovládať. Oheň je na streche, z poludňajšej pohody sa pomaly vyparuje aj vôňa hríbikovej zámelky. Žena znova pripomenula, ako prísne jej lekár prikázal variť manželovi najchutnejšie a najvýživnejšie ľahké jedlá, aby sa čím prv zotavil po smrteľne vážnej operácii žalúdka. Viackrát zdôrazňoval, že iba dobrou a kvalitnou stravou sa môže ako tak uzdraviť. Úplne zdravý však už nemôže byť nikdy. Ironické úškrny na tvári ženy pritom jednostaj sprevádzali jej pripomienky na adresu lekára. Pán doktor totiž o tom už nehovoril, odkiaľ má brať toľko peňazí na mäso, syry, ovocie a na všelijaké iné produkty, ktoré si telo aj samo vyžaduje? Na tieto a iné luxusné potraviny recepty nevypíše, ale bez váhania naordinuje všakovaké a čoraz drahšie lieky, a pritom, ako potvrdzuje prax, tie nestoja ani za fajku močky. Jeden horší ako druhý. Škoda o tom aj hovoriť…
– Jako máme takto žit? – rozhorčila sa žena a jej guráž vydebatovať si všetko, čo ju z hĺbky duše kvári, navidomoči stúpla. – Na toto mi daj odpoveď, ty mudrc!
– Nejako bolo, nejako bude, – pokúšal sa muž zakončiť nepríjemný rozhovor diplomaticky a tichým hlasom, podobne ako hovorcovia v televízii, keď nevedia, kam z konopí.
– Máš pravdu, nijako ozaj nebude. Ale to neni šecko jenno, že to nejako či nám zbabre alebo nezbabre život. Len si pomysli, o kolko by nám ostalo vácej ve vačku, keby som nemosela furt behat Tónovi do masárstva…
Zdalo sa, že čo kriticky naladená žena chcela mužovi povedať, už povedala, po chvíľke mlčania však zaútočila aj na mäsiara. Vraj je to podvodník, ktorý neplní presne, čo si zákazníci žiadajú, ale robí, čo sa jemu práve hodí. Aj pred dvoma týždňami daromne mu povedala: Tonko, nože, odmeraj mi tri štvrte kila hovädzieho na polievku. A Tonko čo urobil? Odmeral kilo a sedem dekov. Inokedy si pýtala pol kila z bravčového pliecka a on hodil na váhy tri štvrte kila. Tono vždy meria viacej. A to nielen jej, ale aj iným poctivým zákazníkom. Tomu Tonovi je ľahko, aby ho čert vzal, veď nie on platí za mäso, on iba inkasuje a zákazníci mlčky mrhajú peniaze, bez rozmýšľania platia za väčšie kvantá mäsa, z čoho iba Tono má zisk, iba on sa obohacuje.
– Nejako bolo, nejako bude, – opakoval muž a cítil sa čoraz horšie a horšie.
– Ale nebude! – vyhŕklo zo ženy a ešte si na posmelenie aj rezko dupla. – Len si pomysli, že jeden jediný obed s masom nás stojí okolo tisíc, ale mnohoráz aj poldruha tisíca forintov. Panenkamária, veru pod tisícku sa to už nedá vygazduvat! A čil rátaj, keby si nebol taký naništ človek, taký denglavý jako si, já by som vedela jeden obed bez masa vygazduvat aj z dve­sto-tristo forintov. Veru vedela. Uver mi. A tedy konečne by sme cére mohli kúpit tú šijacú mašinu, aby nevyhadzovala penáze na šatstvo, ale sama si šila. Ved víš, jaká šikovná krajčírka je už z nej. Švadlena prvej klasy! Velmi by jej bola potrebná tá mašina, lebo aj oni, s tými dvoma večne hlannými deckámi šecko prejedá, tým veru od výplaty do výplaty neostane ani jeden díravý groš.
Muž zbledol. Žilnaté, upracované ruky sa mu triasli. Sprvu sa pozeral na ženu nechápavo, akoby ani nevnímal, čo si to vlastne melie dookola. Z pevne zovretých úst na kamennej tvári sa len po dobrej chvíli zmohol na niekoľko slov. Potláčal nimi svoj hnev a usiloval sa zachovať pokojnú myseľ.
– Zuzana Urbanová, kam si sa to len na staré kolená dostala? – odpoveď muž nachádzal v tvári svojej manželky, od zlosti červenej ako pečený rak. – Ty si zabulla na prevelice moc vecí. Snád by si nescela povedat, že si to ani nebola ty, tá švárná čérnooká, veselá dívka, kerú som predvédol pred oltár? Ty si sa celkom, ale na nepoznaní celkom zmenila. Nedodržíš ty už ništ z teho, čo si pri oltári slúbila. Kde je už tá tvoja láska, to pochopení a tá úcta ke mne? No kde? Povedz mi! Prevelice dávno si zabulla aj na ten svadebný slub, že až po hrob vydržíš se mnú nélen v dobrém, ve zdraví, ale aj ve zlém, v chorobe. Už prevelice dávno ta poznajú jako držgroša a čil si už stará chamtivá skupaňa. Tvojím najvyšším komandírom je lakomost a tá u teba nemá dna. Len si spomen, jako som ta nahováral, aj prosil, aby sme mali ešte jenno decko, prevelice by som bol scel k cérke aj synčeka, ale ty si sa ždycky vyhovorila s tým, že decko je drahý špás, čo stojí prenáramne moc penazí.
– Ale ideš ho, klamár jakýsi! To neni precca pravda! – rozhorčene vykríkla žena.
– Ale veruže je, – pokračoval muž aj naďalej pokojným hlasom. – Či sa už nepamatáš, že aj tvojí rodičé ta nahovárali, sceli mat vácej vnúčat? Ale ty né a né! No, ale čo bolo, bolo. Ešče sa ta opýtám aj na to, že prečo varíš na obed už vyše mesáca každý druhý alebo tretí den len zámelky? Prečo, povedz mi! Né pre tú tvoju lakomost?
– Né! – zrúkla manželka. – Šak já do téj polévky ti ždy dám aj jennu viršlu alebo doprajem kúštek klbásky a ked sú, móžu byt aj hríby. Jako aj dneská. To mi mosíš uznat.
– Uznám, prečo by som neuznal? – pokračoval muž. – Ale neboj sa, dlho už nebudem jest ani té tvoje slávné zámelky, – vzápätí muž veľavravne dvihol zrak smerom k stropu a chvíľočku z výrazu jeho tváre bolo možné vyčítať, že sa tu deje niečo tajomného, akoby videl nejaké zjavenie. – Vím, čo hovorím, neboj sa. Pri téj operáciji som videl, že si ma tedy dobre pozrela tá kosatá. A aj ottedy chodí ke mne skoro každú noc. Ked pes zaskučí, já som si už istý, že o chvílku vrznú dvere a v tých dverách sa objaví smrtka. Aj to vím, že chvílku nehybne bude v ních stát a bude sa pozírat na mna jako kupec, kerý na rínku šacuje, či konečne našel takú dojnicu alebo kona, čo akurát hledá. Každý, na keho toto ráz príde, ví, že takéto sa nestáva len tak, bez príčiny, alebo len tak ze zábavy. Já sa mojej prevelice čunnéj náštevníčky preto ždy úctivo opýtám, či sa mám už pobrat a íst s nú. Já precca nikemu som neni ništ dĺžný a som na bárjakú cestu už prichystaný. Ale zubaňa mi zatál nikdy ništ nepovedala, furt sa len tvárí, jako keby ma ani nečula. Potom pristúpi k posteli, dotkne sa mójho pleca a o chvílku potichu, jak došla, tak sa aj vytratí ven z izby. Na začátku som sa jéj nebál, ale hamba-nehamba, čil sa už bojím, lebo ze dna na den ma sily precca len opúščajú. Neboj sa, pre mna, to jest pre tvójho volakedy miluvaného muža, nebudeš už dlho odnášat penáze masárovi. Toto si dobre zapamataj!
Žena sa strhla. Nečakala, že sa reči pri obede o drahote tak citlivo dotknú manžela a obrátia sa proti nej. Úporne hľadala v myšlienkach slová, ako to zahovoriť a udobriť si svojho chlapa, hoci necíti vinu, veď zo všetkých strán dnes počuť: Šporuj! Šporuj! Šporuj!
– Jožo, preboha! Šak já nescem tvoju smrt, – začala sa vyhovárať. – Pozri sa, já som hovorila len o tem, že tvój kost s masom, na kerý sme si zvykli, ide veru stále do vaččej kopy penazí. Vyrátala som, lebo prečo by som nebola vyrátala, že na chovu vydáme ročne vyše pól milióna. Ale pravda je, v tem sú aj frištuky aj večere. Je to už aj na nás prevelice moc. A čil, ked vyrátám, že za desat rokov kolko vyplatíme len na kost, tak ani neuveríš, bude to celých pet miliónov. Je to proti Bohu! Neuveríš, ale je to tak. Aj dneská ráno som kúpila len pár dekov dijétnéj salámy, kerej sa ti nékedy tak zažádá. A neuveríš mi, že za tú trolilinku salámy, čo ani neni čisté maso a aj kočke by bola len na okoštuvaní, som tam nechála stoosemdesát forintov! Tí v tem sklepe nemajú ani kožu na papuli. Že sa nehambá!
– Ty šanuješ ode mna už aj tú trošku salámy? – znezrady zdvihol aj muž hlas. – Pomály šanuješ aj chléb, čo si nékedy odkrojím. Šanuješ, lebo som už naništ človek, lebo už nevládzem robit a je už načase hodit ma do téj hlbokéj jamy. Dobre vím, že já pri stole už zavadzám… Ale ty si už celkom zabulla, že čo som sa já v živote nadrel…
Muž sa na chvíľku odmlčal. Oči sa mu zarosili a triasol sa na celom tele. Cítil sa veľmi slabý, zraniteľný, celkom na pokraji síl. Hlava mu odkväcla a klesala čoraz nižšie. Cez slzy uprene civel do prázdneho taniera, čo sa pred ním pomaly strácal v hlbokej, čiernej tme.
– Čobych zabulla! Nezabulla, – vyhŕklo zo ženy a z jej vypúlených očí len tak sršali blesky hnevu a rozhorčenia. – Já nehovorím, že si sa v živote dost nenamordoval. To nikto nemóže povedat. Bol si usilovný jak včela, ale čil si… Ale nehajme to tak… Daj sem tanírek, naberem ti polévky, pokál je horúcá…
Mužom však ani jej pekné slová, ani dráždivá vôňa čerstvých hríbikov nepohli. Ostal sedieť ako keď vošiel, kým sa žena miesto modlitby neosopila na neho s karhavou kázňou o drahej žranici. Sprvu odpovedal, ale odrazu zmĺkol, stratil záujem, ani čoby ho už aj hlad prešiel.
– No, daj už ten tanírek! – strácala nervy čoraz zlostnejšia žena. – Či sa ti už nelúbá ani moje chutné zámelky? Hádam som ta len nedourážala? Povedz už volačo!
Neprišla žiadna odpoveď. Zuzana Urbanová až v nasledujúcej chvíli, keď sa obrátila od šporáka k prestretému stolu, zdesene vypleštila oči na muža, ktorý tu sedel nehybne a mal hlboko sklonenú hlavu na prsiach.
V tom hrobovom tichu letného poludnia ešte doznieval, ale akosi smutnejšie, hlahol posledných úderov kostolného zvona. Daromne bol čas obeda. Zámelky ostali na studenom šporáku chladnúť tentoraz nedojedené…

Starecká láska

J
e slnečná nedeľa neskorého leta. Dedina očakáva poludňajšie zvonenie, aby si mohla zasadnúť k slávnostnému obedu. Tetka Marka má v kuchyni už všetko porobené: obed po svätej omši dávno dovarila a odstavila ho na okraj sporáka, aby ostal teplý. Aj stôl už prestrela. V tom okamihu, keď zdvihla zrak na tikajúce hodiny, počula prvý úder veľkého kostolného zvona.
– Jozef, čuješ ma? – zvýšila mierne hlas, predsa vie, že jej muž tiež čaká iba na toto vyzváňanie ako na povel. – Pod obeduvat!
Zo zadnej izby sa ozýva potláčaný kašeľ, potom šuchot papúč, čo jej potvrdzuje blíženie sa oslovenej osoby.
– Tak, správne, – otvára Jozef Vitek dvere do kuchyne. – Ked zvon zazvoní, mosá hrkocat tanírky aj lyžičky. Tak je to dobre, veruže tak.
– U nás už vyše šesdesát rokov, každú každulinkú božú nedelu, – prikyvuje tetka Marka.
Jozef Vitek zasadne za vrch stola. Rozhodným pohybom posunie tanier k polievkovej mise, z ktorej sa len tak parí voňavá polievočka, chutná, mäsová.
Tetka Marka pozná svoju povinnosť, už vyše šesťdesiat rokov ona nakladá jedlo na manželov tanier.
– Dost! – zdvihne pravú ruku Jozef Vitek. – Mne to stačí.
Keď si nabrala polievky aj tetka Marka a vzala lyžičku do pravej ruky, úzkostlivo povie, akoby varovala svojho muža:
– Dávaj pozor, duša moja! Polévka je horúca jak ohen. Né aby si si obaril té pekné červené ústá!
– Čo sa ti porobilo, he? – čuduje sa starec. – Eščeže pekné a červené ústá! Kde sú té už, kam sa té podéli, zlato moje?
– Nono, neni ešče šecko stratené! – usmieva sa veľavravne tetka Marka.
Jozef Vitek vôbec nie je privyknutý na takéto nemravné reči, hlavne nie za bieleho dňa, preto skrývajúc svoje rozpaky prudko zdrapí dvojdecák plný červeného vína.
– Nepi víno pred jedením, duša moja! – varuje svojho muža tetka Marka. – Ešče mi tu onezdravíš!
– Kedy si ma ty videla opitého alebo od vína onezdraveného, he? – ostro sa osopil na svoju ženu Jozef Vitek. – Také si ty nezažila a ani nezažiješ!
– A tedy od čeho máš nos taký červený? – usmieva sa potuteľne tetka.
– Je precca leto, mám ho opálený, – odpovedá starec pyšne.
Tetke Marke sa táto odpoveď celkom pozdáva, uznanlivo hľadí na svojho muža. Vzápätí sa k nemu nakloní a zastokne oči do starcovej tváre:
– Jozef, prosím ta, priznaj sa v túto svatú nedelu, že ty len víno máš rád a mna si už prestal lúbit!
– Neprestal! – vyhŕklo zo starca. – Ani vlastné, dobre vychované deti nelúbim lepší…
– Nemyslím to tak, Jozef, ale ináč… Či ma lúbiš tak jak manžel svoju manželku?
Jozef Vitek stŕpol a na chvíľku sa odmlčal.
– Pozri, zlato moje! – hovorí starec v rozpakoch. – Kukni sa na tento kurací paprikáš s nokedlami! – ukazuje starec na svoj tanier. – Takýto paprikáš je zrídkavý jak bíla vrana. Ani moja mama, nech odpočívajú v Bohu, takýto paprikáš ani ony nevedeli navarit…
– Nezahováraj, Jozef! – skočila tetka Marka mužovi do reči. – Ja sa pýtam, či ma lúbiš a ty mi tu trepeš o paprikáši.
– Šak já hovorím o tem, na čo si sa pýtala, – pokračuje starec už pokojnejšie. – Slovom, ide mi o tento, o tvoj paprikáš. Práve pre tento paprikáš ma hlava bolí, a to prevelice. A jak sa mína čas, tým lepší ma bolí…
– Čo ta bolí?
– To, že sa časy minuli a aj my sa mineme, to, že mosíme odíst… Nad osemdesát rokov sa móže už všeličo prihodit, – hovorí starec žalostným tónom v hlase.
– Tvoja mater mali vyše devatdesát rokov. Ty si z velice dobrého korena, – upokojovala tetka svojho manžela.
– Aj to móže byt, že tento paprikáš je posledným paprikášom v mojem pozemskem živote, – pokračuje Jozef Vitek. – Tak ho lúbim, ale tak… lepší jak vlastný život, – povedal s bôľom v rozochvenom hlase. – Tvoj paprikáš ma aj v tem najvačšem žáli rozveselil, bol mój ochranca, moje potešení a moja radost v temto tažkem a preklátem živote…
– Paprikáš? – pozerá vystrašene tetka Marka.
– No né celkom, – usmieva sa tajuplne Jozef Vitek, – ale osoba, čo tento paprikáš mi tolké roky varila. Ty! Ty si to, zlato moje! Ty, Marka Krížiková, ty peknooká žena moja. Veru ty.
Pekné starecké tváre zvážneli. Iba oči v nich horeli šťastím.

Doma najlepšie

M
anželský pár – obaja blízko k tridsiatke – stál bezradne pred informačnou tabuľou s príchodmi vlakov. Z minúty na minútu sa v nich stupňovalo napätie a nervozita. Na stanicu veľkomesta prišli hodinu pred príchodom vlaku. Doma už nevydržali.
– Čo ak sa jej cestou čosi prihodilo? – ozval sa muž s ustráchanou tvárou. Jeho oči priam prosíkali o upokojujúce slová.
– Prosím ťa, čo by sa jej mohlo stať? – usmiala sa mierne ženina krásna, mladistvá tvár. – Tvoja matka si vie dať na seba pozor.
– Možno, ale vieš, že teraz sa vydala vlakom prvýkrát v živote na takúto dlhú cestu? V jej veku to nie je maličkosť, veď…
– Vieš, čo? Sadnime si do reštaurácie na kávu, – skočila manželovi do reči, dúfajúc, že zmení chod jeho myšlienok.
Káva im nepochutila. Bola slabá a navyše studená. Rozladení vstali od stola a vyšli na perón k nástupišťu, na ktoré mal vlak prísť.
Už dávno čakali túto chvíľu. Konečne príde! Škoda len, že manželov otec sa už nemôže podeliť s nimi o ich šťastie a prene­smiernu radosť. Zomrel pred rokom na rakovinu. Obaja si boli vedomí toho, že bez starkých by sa ich najväčšia túžba bola oddialila na dlhé roky, do neurčitej budúcnosti. Akí sú len teraz šťastní! Po toľkých rokoch majú konečne vlasný byt! Ako čakali na túto udalosť: starká príde k nim oddýchnuť si na pár dní a nie oni k nej. Komfortný dvojizbový byt! Aké tu bude mať pohodlie! Konečne užije nejakú chvíľu spolu s nimi. Za vyše štyridsať rokov si nenašla jeden-jediný deň na oddych. Nebude musieť vstávať na svitaní z teplej postele. Nebude musieť pripravovať frištuk, dojiť kravu, kŕmiť prasce, uháňať s mliekom do mliekarne, potom cupkať naspäť, lebo ju už čakajú ženy, aby si vzali mlieko pre deti. Nebude musieť potom vypúšťať sliepky a husi z chlieva, nalievať im vody, sypať im zrno. Skrátka, starkú čakajú veľmi príjemné dni, môže si oddýchnuť podľa vlastnej chuti a ak si želá, zorganizujú jej aj pekný program, aký možno vystrojiť len vo veľkomeste. Postarajú sa o ňu dokonale. Len aby sa u nich dobre cítila, to je najdôležitejšie. Nič iné! Spríjemniť jej tieto dni. Toto a nič iné chcú obaja.
– Zaslúži si, – hovorieval manžel, keď spoločne plánovali, čo a ako si počnú s mamou.
– Veru, – prikyvovala žena. – Bože môj, kde by sme boli bez našich starkých?
Obaja vedia – i keď o tom veľa nehovoria, lebo sa troška aj ostýchajú, – ako by to vlastne s nimi bolo. Pred šiestimi rokmi sa postavili na vlastné nohy. Akurát čo vyštudovali: on získal stredoškolskú profesúru dejepisu a slovenského jazyka a literatúry, ona zasa k maturite nadobudla aj účtovnícku kvalifikáciu. Obaja začali pracovať vo veľkom meste za mizerný nástupný plat. Podnájom bol prenáramne drahý a keď odrátali peniaze na živobytie, sotva im dačo zvýšilo.
– Vieš kedy z toho našetríme na byt? Za sto rokov, – hovorieval muž znechutene. – Možno, že by nám bolo ľahšie na dedine, veď v meste je život drahší, ale potom načo sme sa dreli po maturite. Tu sme dostali slušnú prácu a máme možnosť si aj privyrobiť.
Veľmi túžili po vlastnom hniezde. Po večeroch čítali inzeráty a snívali o zázraku. Zahrávali sa s myšlienkou, čo keby dostali byt. A prečo by práve oni nedostali? Skutočnosť však bola krutá. Na štátny byt ani pomyslieť nesmeli. Kdeže! Bez detí? Vylúčené. Pokúsili sa teda o družstevný. Keď pol roka po podaní žiadosti prišla písomná odpoveď, priam odpadli. V poradovníku dostali vzdialené miesto. Hneď si vyrátali, že pri súčasnom tempe výstavby majú nádej vari tak o jedenásť rokov.
– To je zúfalé, – pozerali na seba vystrašene.
– Nech sa stane čokoľvek, budeme mať vlastný byt, – povedal vtedy rozhodne muž. I keď len jednoizbový, alebo iba garsónku, ale zato vlastný. Musíme šetriť, veľmi šetriť! Ináč to nejde.
Pomoc nečakali od nikoho, veď ženini rodičia sa už dávno rozviedli a keď si opäť založili rodinu, chúďa dievča vopchali do internátu. Viac sa po nej ani neobzreli. Nemá s nimi nijaké styky. Ani nevie, kde žijú a či vôbec žijú. Manželovi rodičia sú zasa starí, žije sa im čoraz ťažšie, ubúda im síl zo dňa na deň.
?
A potom tá pomoc odrazu predsa len prišla. Nečakane. Pre mladých a začínajúcich pomoc naozaj neoceniteľná a takmer neuveriteľná.
– Odkedy je svet svetom, každý sa niekde musí usadiť, – povedal uvážlivo starký. Musí mať nejaký domov; byt alebo rodinný dom, kde prežije svoj život, kde vychová deti.
– Ale otec, skôr vy by ste potrebovali našu pomoc a nie my vašu, – zanariekali mladomanželia. – Kto to kedy slýchal, že… Nie, o tom nemôže byť ani reči…
Pokúsili sa presvedčiť rodičov, že obstoja na vlastných nohách, že pred nedávnom obom zvýšili plat, a teraz už vládzu čosi aj ušetriť.
– Deti moje, – zavrtel hlavou starký, – veď my sa uspokojíme už aj s veľmi málom. Kto by u nás pojedol toľké údené mäso, hydinu, vajcia? Čo si máme s tým všetkým počať? A povedz mi, chlapče, máme sedieť pri šporhelte, alebo pod gaštanom so založenými rukami? Vy sa kvôli nám nestrachujte! Vieme, čo robíme!
Balíky s potravinami prinášal poštár pravidelne každý týždeň. Jablká, orechy, zemiaky, fazuľu, vajcia, údené mäso, klobásu, občas aj domáci tvaroh, ba aj syr. Starká akoby denne bola nazrela do nejestvujúcej komory mladých, presne na deň vyrátala, koľko čoho potrebujú. Keď z niečoho už veľmi ubúdalo, mladí si boli istí, že v najbližšom balíku sa rezervy z tej-ktorej potraviny doplnia. Výdavky na stravu sa takto sploštili do nepatrnosti. Tu i tam vyhľadali predajňu s tovarom za znížené ceny a kúpili na seba najpotrebnejšie. Boli šťastní, že z mesiaca na mesiac im pribúda na konte v sporiteľni a tým sa upevňuje i nádej, že raz predsa opustia podnájom. Iba jediné ich znepokojovalo a bolelo, že nemôžu svojich starkých častejšie navštevovať. Pracovali bez prestania, koncom týždňa i cez sviatky. Žena prinášala domov účtovnícke práce, zastupovala kolegyne, z ktorých večne bola niektorá na nemocenskej, alebo na materskej dovolenke. Muž doma prekladal odborné texty pre rôzne podniky. Po sobotách a nedeliach ho zasa zamestnávala cestovná kancelária, ktorá pomerne slušne platila za prehliadky mesta. Turistov bolo v meste neúrekom, zato dobrých sprievodcov už menej. Práce mal teda neustále vyše hlavy.
Z času na čas predsa len odcestovali k svojim dobrodincom a vtedy im ľútosť zvierala hrdlo. Nemohli nevidieť, ako starkí včasne ráno, ospalí a ustatí vstávajú z teplej postele, ako vzdorujú únave mnohých desaťročí, čo sa im zahniezdila v kostiach a šľachách, v každej bunke tela. A predsa nedovolia, aby im mladí pomohli. Sami rozložia oheň s poznámkou, že starý šporhelt poslúcha iba ich. A naozaj, za niekoľko minút v kuchyni cez noc vychladnutej sa rozlieva teplo. Polosuché konáre alebo čerstvo narúbané polienka praskajú, na ich kôre vystupuje ligotavá živica. Akoby slzili. So sykotom sa potom poddajú červenkasto blčiacim plameňom.
Mladý muž za svojho detstva často vídal, ako matka dojí kravu. Rada mala túto prácu, kochala sa tenkým prúdom teplého, čerstvého mlieka, čo jej striekalo spod rúk. Ej ako mu len chutila táto vlažná, spenená tekutina po precedení. A teraz s boľavým srdcom sa prizerá, ako ťažko jej padne už samotné umývanie vemena, tobôž dojenie. Mlieko už nestrieka do hrotka rytmicky. Prestávky sú častejšie. Rodičia však ani počuť nechcú o predaji kravičky. „Teraz, keď zvýšili cenu mlieka?” pozerajú nechápavo. Syn sa snaží pomôcť, keď je doma, on vyváža z maštale hnoj. Ťažká práca, aspoň otec nedbá, keď ho zastúpi.
A tu je kŕmenie husí. Mladí ľútostivo sledujú, ako sa matka borí s tvrdošijnými operencami. Jej tenučké, kostnaté ruky sotva vládzu zdvihnúť hus z kúta v chlieve, kde je miesto ohradené drôteným pletivom. Potom ju zavinie do handry, aby krídlami netrepotala, lakťom pritisne k sebe a nad vyradeným lavórom pchá do zobáka vlažnú, troška omastenú kukuricu. Naraz kŕmi vždy štyri. Dve pre nich a dve na predaj. Ani od tejto práce ju nemožno odhovoriť. „Hody bez husaciny? Neslýchané! Také ešte nikdy nebolo, že by sme neboli mali v deň svätého Klementa husacinu na mise. A potom kde a za čo by ste si kúpili pečienku z vykŕmenej husi?” Starká sa teší, že húsky sú zo dňa na deň ťažšie. Keď zareže jednu na hody, ihneď začne kŕmiť druhú na Vianoce. Vedomie, že robí radosť mladým, jej dodáva sily, je šťastná a veselá, že im môže poslať peniaze a na Vianoce počastovať husacinou. Mladí protestujú aj proti tomuto gestu, vonkoncom nechcú, aby na nich nevládni starí ľudia hrdlačili. Ale keď to zavše dali ­na­javo, starký sa na nich vždy takmer osopil: „Deti moje, ja viem, sladšie dať, než brať, ale aj to uvážte, že rodič má aj povinnosti; nech dá, pokiaľ žije a nech nechá, keď zomrie,” a klepol hánkami prstov do stola, aby naznačil, že už nemá k tomu čo povedať.
Starec, vtedy už vážne chorý, pred všetkými tajil svoj skutočný stav. Ale pravda sa do večnosti utajovať nedala. Bolo na ňom vidno, ako zo dňa na deň chradne a sily ho opúšťajú. O tom, aby si ?ahol, ani po?u? nechcel. Na?alej doch?dzal do?dru?stva a?pracoval tam ako skladn?k. Bola to zodpovedn? pr?ca a?jemu v?etci d?verovali. Ke? ho choroba zvalila z?n?h, odviezli ho do?nemocnice, len?e odtia? ho ?oskoro pustili domov. Potom z?postele u? viacej nevstal. Le?al pokojne, ticho a?trpezlivo. Bez ?smevu. Syn nemohol uveri? vlastn?m o?iam, ?e z?jeho mocn?ho, plecnat?ho otca ostala u? iba troska. Chlap, ktorľahol, ani počuť nechcel. Naďalej dochádzal do družstva a pracoval tam ako skladník. Bola to zodpovedná práca a jemu všetci dôverovali. Keď ho choroba zvalila z nôh, odviezli ho do nemocnice, lenže odtiaľ ho čoskoro pustili domov. Potom z postele už viacej nevstal. Ležal pokojne, ticho a trpezlivo. Bez úsmevu. Syn nemohol uveriť vlastným očiam, že z jeho mocného, plecnatého otca ostala už iba troska. Chlap, ktorý za mladi vyniesol na povalu naraz dve vrecia mrvenej kukurice, váži teraz sotva viacej ako štyridsať kíl. Ani pohybovať sa nevládal, spomína syn, a predsa nepovedal ani slovo o svojej strašnej chorobe, a svojom blízkom konci. Mlčal.
Aj na to sa pamätá, že na pohreb prišla takmer celá dedina. Od bolesti nevnímal nič okolo seba. Nevšimol si, že dvor je plný ľudí. Stáli okolo már, na ktorých ležala truhla. Držal matku, aby sa jej kolená nepodlomili, aby neklesla na zem. To, že sa toľký národ prišiel rozlúčiť s jeho otcom, si uvedomil až vtedy, keď sa ozval spev smútiacich:
„Ó, prešťastlivá smrť! – čo si učinila, / že si veľký zástup – dnes tak zarmútila…”
Pri hrobe bol spev ešte žalostnejší:
„Už idem do hrobu, – smutného, tmavého…”
Na tieto chvíle nikdy nezabudne. Tu už neodolal slzám, nech sa im akokoľvek vzpieral, stekali mu po tvári. Neutrel si ich, aby neprezradil svoju slabosť. Meravo pozeral na štyroch chlapov, ako spúšťajú na hrubom povraze truhlu. Svoj žiaľ sa hanblivo pokúšal utajiť, dusil ho v sebe.
Po pohrebe, keď už ostali sami, spolu s manželkou presviedčal matku o tom, že ďalej neslobodno žiť ako doteraz, že nesmie toľko pracovať. Predovšetkým by sa mala zbaviť kravy. Musí ju predať, lebo sama okolo nej nestačí.
– Akože, bože môj, aby som už nemala doma mlieka? Ani toľko, čo by som mačke dala? – utierala si oči.
Presne si pamätá, čo jej na to povedal:
– Mama, z tých peňazí, čo za kravu dostanete, môžete do konca života kupovať toľko mlieka, koľko sa vám zachce.
Spojenými silami presviedčali starkú, že už ani tie balíky vlastne nepotrebujú. Byt im už stavajú, peniaze, ?o potrebovali v?hotovosti, u? zaplatili, a?p??i?ku bud? spl?ca? tridsa? rokov. Naozaj, ni?, ale ni? na?tom svete nepotrebuj?. Prosili ju, aby im uverila. Ch?pavo prisvied?ala a?k?vala hlavou.
Bal?ky v?ak prich?dzali na?alej a?pravidelne, rovnako ako k?m ?il otec. Ka?d? bo?? t??de?. Iba vtedy nie, ke? za?li k?starkej na?n?v?tevu. Odch?dzali v?dy vrchovano nabalen?.
??Len si zoberte,???pchala im do?ta?iek, čo potrebovali v hotovosti, už zaplatili, a pôžičku budú splácať tridsať rokov. Naozaj, nič, ale nič na tom svete nepotrebujú. Prosili ju, aby im uverila. Chápavo prisviedčala a kývala hlavou.
Balíky však prichádzali naďalej a pravidelne, rovnako ako kým žil otec. Každý boží týždeň. Iba vtedy nie, keď zašli k starkej na návštevu. Odchádzali vždy vrchovano nabalení.
– Len si zoberte, – pchala im do tašiek, čo mala pri ruke. – Ja to nepotrebujem, – odvrávala na odmietanie.
Starenka podávala balíky nepoistené, preto ich poštár – veď oni cez deň neboli doma – nechával vždy u bytnej. Ale poznali poštára a bytnú, navzájom si dôverovali.
Pol roka po otcovej smrti nimi jedna zásielka priam otriasla. Prišli domov neskoro večer a aj teraz im ju doniesla bytná. Keď balík rozbalili, popri potravinách našli v ňom aj obálku. Na nej sotva čitateľný odkaz napísaný trasľavou rukou: „Posielam vám na nábytok.”
– Bože, tridsaťdva tisíc! – vyhŕkla žena. – ?o keby sa bal?k bol niekde stratil? To?ko pe?az? posla? v?bal?ku!
??Mama predala kravu,???poznamenal mu? ticho.???Nevl?dze u? s??ou? Musela to urobi?,???odml?al sa. ?Tak sa predsa len oddala osudu,? pomyslel si. Dobre vie, ?e jeho matka pre?ila ?a?k? vn?torn? kr?zu, ve? odkedy sa vydala, neust?le mali kravu, ba zav?e aj dve. A odteraz bude bez kravy a?kuchy?a bez mlieka. Chuderka, istotne trp?. Synovi je jasn? aj to, ?e Čo keby sa balík bol niekde stratil? Toľko peňazí poslať v balíku!
– Mama predala kravu, – poznamenal muž ticho. – Nevládze už s ňou… Musela to urobiť, – odmlčal sa. „Tak sa predsa len oddala osudu,” pomyslel si. Dobre vie, že jeho matka prežila ťažkú vnútornú krízu, veď odkedy sa vydala, neustále mali kravu, ba zavše aj dve. A odteraz bude bez kravy a kuchyňa bez mlieka. Chuderka, istotne trpí. Synovi je jasné aj to, že ináč konať nevládala. Nie je to pre starú ženu, behať za obrokom, nosiť vodu zo studne, veď už sotva vedro zodvihne. A potom ešte kydať hnoj z maštale. Toto namiesto nej už robil akiste ktosi iný za peniaze, alebo za mlieko. Syn v duchu schvaľuje matkin krok. Dobre urobila, nemusí sa toľko trápiť. Ale vie, že aj bez kravy jej ostalo ešte dosť roboty.
?
Vlak dofučal s malým meškaním. Stará žena sa bála vysokých schodov vozňa, preto počkala, kým všetci vystúpia. Pri stiahnutom okne naklonená čakala na pomoc. Jej krátkozraké oči však v tej trme-vrme neuvideli tvár milovaného syna.
– Mama, tu som! – začula známy hlas. – Ostaňte tam, už idem!
Odnášal všetku jej batožinu, ošúchanú tašku stredných rozmerov a pletený košík s veľkým uchom. Vedľa neho pomaly kráčala starenka načisto vyčerpaná z cesty. Synovi sa zdalo, že v posledných týždňoch schudla, váži sotva ak štyridsať kíl. Akoby sa jej boli vrásky na čele prehĺbili a oči mala vpadnutejšie a bez lesku. Maličká, chudá žena, samá kosť a koža.
– Zdravé ste, deti moje? – opýtala sa úzkostlivo.
– My sa máme dobre, mama. A vy? – odvetili takmer naraz.
– Mňa bolia prevelice kosti, najmä driek.
– Nebojte sa, mama, so Zuzkou môžete chodiť do liečivých kúpeľov. Pomôže vám to, – potešoval ju syn.
Miernym násilím ju usadil do taxíka. Nechcela. Čo je živá, v taxíku ešte nesedela. To nie je pre ňu. Možno jej aj zle príde. Mladí sa usmievali.
– Deti moje, to je krása, aká to nádhera! – jasala o chvíľu uprostred izby. – Aké krásne tapety! – pozerala dookola, – aj záclony, koberec! Aké je tu všetko čistulinké! – ukazovala na čerstvo nalakované parkety. Potom si skúmavo pozrela nábytok. Veľmi sa jej páčil. Bol tmavohnedej farby, a nesmierne množstvo kníh na poličkách len zvýraznilo jeho krásu. O nábytku však nič nepoznamenala. Potom si pozrela aj kuchyňu a kúpeľňu. Z toľkej krásy bola načisto unesená.
– Takú radosť mám, deti moje, že vám to ani vysloviť nevládzem, – usmievala sa.
Sotva ju posadili do pohodlného kresla, sťažovala sa, že ju prenáramne bolí driek. Nahovárali ju, aby si ľahla na gauč a tak oddychovala.
– Jaj, mne je jedno, či sedím alebo ležím! Driek ma aj vtedy bolí. Vždy. Ba aj v spánku. Často sa mi sníva, že ma drví bolesť v drieku i v kostiach, prebudím sa a skutočne mám bolesti. Boh vie, odkedy je to so mnou takto.
Nevesta a syn hľadia na mamu. Na tvárach porozumenie a súcit. Ako môže žiť azda už desaťročia s takýmito bolesťami? Opotrebovala sa. Budeme takto trpieť v jej veku aj my? – pýtajú sa v duchu.
Starká nechcela večerať. Darmo zaváňalo na stole jej obľúbené jedlo – slepačia polievka s domácimi rezancami (rezance sama poslala v balíku) a ako druhý chod varené kuracie mäso s čerstvo nastrúhaným a lyžicou polievky zaliatym chrenom (chren dostali tiež v balíku). Pýtala si iba teplý čaj s hriankou, ktorú tenulinko natrela maslom. Všetko núkanie bolo daromné, nič iné nechcela.
– Celú noc by som oka nezažmúrila, – vyhovárala sa.
Po večeri ju opäť posadili do kresla a zaplavili otázkami. Čo je s tým a oným? Kto zomrel od ich návštevy v dedine? Majú kde ?udia zar?ba?? Stark? na?ka?d? ot?zku odvetila, te?ilo ju, ?e deti nezabudli na?rodn? obec, na?dejisko svojho detstva a?mladosti. Na ka?d? ot?zku odpovedala do?najmen??ch podrobnost?, ako len vedela. V???inou to neboli pr?jemn? inform?cie. Ponosovala sa, ?e tohoro?n? ?roda bola nani?. Prevelik? sucho narobilo to?k? ?kodu, s?akou nikto ner?tal. Jej sa, napr?klad, neurodilo ani to?ko zemiakov, ?o by vysta?ilo na?rok. Tak?to ?osi neza?ila. A ľudia zarábať? Starká na každú otázku odvetila, tešilo ju, že deti nezabudli na rodnú obec, na dejisko svojho detstva a mladosti. Na každú otázku odpovedala do najmenších podrobností, ako len vedela. Väčšinou to neboli príjemné informácie. Ponosovala sa, že tohoročná úroda bola nanič. Preveliké sucho narobilo toľkú škodu, s akou nikto nerátal. Jej sa, napríklad, neurodilo ani toľko zemiakov, čo by vystačilo na rok. Takéto čosi nezažila. A čo vykopala, samý drobizg. Oproti vlaňajšku má oveľa menej ovocia a zeleniny.
– Bude preveliká drahota, uvidíte, – povie a potajomky potlačí zívanie. Odmlčí sa.
Doma o takomto čase je už dávno v posteli. Len čo sa zotmí, už ju prepadne ospanlivosť. Často si podrieme aj sediačky, no ak si ľahne, akoby nejaká zázračná sila počarovala, spánok jej uletí. Teraz však každá bunka tela túži po posteli. Aj hlava ju rozbolela. V posledných rokoch prichádzajú bolesti hlavy takrečeno denne. Lekár jej predpísal nejaké pilulky, ale tie nič nepomohli. A jej sa nechce zasa k nemu, aby jej dal čosi iné. Hanbí sa. Možno by ju aj vyhrešil, že pochybuje o jeho vedomostiach.
Ustelú jej teda na gauči v obývačke, potom ju nechajú samu. Nech si po tej dlhej ceste oddýchne. Zhasnú veľké svetlo a v izbe sa rozhostí ticho.
?
Starká spí. Je doma, zhovára sa so susedou, s ktorou si navzájom vše pomáhajú a sú na seba odkázané. Sú si navzájom častými návštevníkmi. „Len zájdi k synovi, oddýchni si! Neboj sa, okolo domu ti všetko porobím. Spoľahni sa!” počuje susedkin hlas. Potom sa odrazu ocitne pri vlaku, chcela by nastúpiť, ale nevládze. Nohy ju neposlúchajú, ako keby ich mala z olova. Vyľakane sa prebudí. Odrazu ani nevie, kde je… Iba keď zbadá svetlo z druhej izby. V drieku a kostiach páli neznesiteľná bolesť. Na niekoľko minút zadrieme, potom sa opäť prebudí. V polospánku sa jej hlava krúti. Už nevládze spať. Znervózňuje ju hluk z ulice, aj tvrdý gauč ju tlačí na celom tele. Nie je navyknutá na takéto lôžko. Doma spí v dobre vyležanej posteli so slameným strožliakom. Čuduje sa, ako vládzu mladí spať na takomto tvrdom; a vôbec, ako môžu vyrábať takéto nevydarené postele? Darmo, slama je slama, hlavne ak je ražná…
V mysli sa opäť vracia domov. Napadne ju, že nepovedala susede, kde treba zložiť drevo rozpílené na polienka, za ktoré furmanovi už dávno zaplatila. Sľúbil jej ho na tento týždeň. Ten chlap ho zhodí hocikde a ona ho môže potom v košíku po ­dvoch-troch polienkach odnášať pod šopu. Bože, aj dva-tri dni jej to potrvá. Nemala by tu ostať dlhšie ako dva dni. Veď aj za toľký čas si dokonale oddýchne.
Chvíľku drieme, hniezdi sa na gauči. Zaspať už nevládze, nie a nie. Stupňujú sa aj bolesti v kostiach. Možno tie kúpele by pomohli, ale dobre vie, že by sa tam pred cudzími ženami hanbila. Nie, nepôjde ta s nevestou.
Starká sa hniezdi, telo nenachádza primeranú polohu. A navyše, aj v hlave ju trhá. Neľutuje, že prišla k synovi a neveste, vonkoncom nie. Uvítali ju ako sa patrí, ale lepšie by bolo, keby oni boli navštívili ju. Takáto dlhá cesta už nie je pre ňu. Lepšie je ostať doma.
O chvíľku pomyslí zasa na susedu: jaj, aké veľké starosti jej narobila! Ona je príčinou, že Mária musí vstať oveľa skôr, aby stihla nakŕmiť aj jej prasa a hydinu. Chudera, veď má dosť svojho trápenia. Ani mladšia nie je ako ona. A navyše, nohy ju stále bolia, má ich napuchnuté ako gajdy.
Každých päť minút sa obráti na druhý bok. Ako len vydrží do rána? Noc dlhá ako sto rokov, ešte nesvitá. Tma ako na dne pekla – myslí si. A táto noc je pre ňu aj skutočným peklom, lebo takéto bolesti doteraz nikdy nepociťovala.
Do mysle sa jej zasa vtisla suseda. Čo ak si neporadí s kŕmením husi? Ani jej to už veľmi nejde, sotva vládze udržať otvorený zobák a pchať doňho kukuricu. Je to prenáramne veľká a silná hus s brušiskom vláčiacim sa po zemi a navyše štípe tak, že zanecháva bolestivé modriny. Nie, nemala prijať susedkinu pomoc. Lepšie by bolo vrátiť sa zajtra domov. Ale čo na to povedia deti?
Vonku pomaly svitá. Starká už nevydrží ležať. Darmo si večer povedala, že ostane dlho v posteli. Nevládze. Je ustatá, ako keby bola kopala celý deň vinicu. Bože môj, ešte je len pol šiestej! Posadí sa na pelasť a počká. Bútoriť predsa nechce, aby mladých nezobudila. Nech si oddýchnu, dosť sa nalopotia celý deň, ba často i po nociach.
Pol siedmej. Z druhej izby počuť šum a tlmený rozhovor. Konečne! Deti sú hore. Syn musí byť v škole na pol ôsmu a nevesta začína pracovať o ôsmej.
?
– V piatok mám iba tri hodiny, – povedal syn pri raňajkách. – O štvrť na dvanásť som doma. Zatiaľ oddychujte, mama, alebo sa prejdite v parku.
Čo má robiť, kým mladí neprídu domov? Škoda, že nemajú malé, rozprávala by mu pekné rozprávky. Ako kedysi synovi. Pamätá sa, ako mu zažiarili oči, keď mu vykladala dobrodružstvá Popolvára najväčšieho na svete alebo Valibuka; ako mu vytryskli slzy, keď počúval smutný osud Popolušky, alebo ako sa mu páčil príbeh vtáka ohniváka a morskej panny. Už vie, čo urobí! Upečie krumpľovú babu, najobľúbenejšie jedlo mladých. Dobre, ale baba je chutná iba čerstvá, teplá, vtedy vonia najlepšie. Nevadí, – myslí si starká, postrúha zemiaky, pridá múku, vajcia a koreniny ako sa patrí a pripravené cesto dá do chladničky. Upiecť by ho aj tak nevedela, nerozumie sa plynovému sporáku. Toľko je na ňom gombíkov, že sa v nich jednoducho nevyzná.
Keď skončí prácu, napadne ju, že by sa mala prejsť, ale vzápätí sa zahanbí. V živote sa ešte nikdy neprechádzala. Pravda, mala by si kúpiť nejaké drobnosti, ale s tými počká na nevestu. Možno, že by ju predavačky vysmiali, lebo sa nevyzná v tajomstvách kupovania. Nech si z nej radšej nikto nestrieľa. Preveliká škoda, že tu nie je suseda, ako dobre sa vedia ony dve pozhovárať.
Mysľou je znova doma. V takýto čas by už mala za sebou kus práce. A tu nečinne sedí. Nikdy nechápala, ako môžu ľudia presedieť celé hodiny v kaviarňach či na laviciach v parkoch. Ďalšia čudná vec jej tiež nijako nejde do hlavy. Včera večer, keď prichádzali, všimla si, že v tomto velikánskom dome sa ?udia navz?jom ani nepozdravia. Na schodi?ti stretli najprv dve ?eny, potom mu?a s?chlap?ekom, zdvorilo sa vyh?bali jeden druh?mu a?bez slov??ka pokra?ovali v?ceste.
??Nikoho tu nepozn?me,???vysvet?ovala nevesta.
??Tak? ?osi!???vrtela stark? hlavou.
Jaj, len t?to preukrutn? boles? v?kostiach, tej keby nebolo! A t?to ne?innos?! Bo?e m?j, ?o sa asi deje doma? Ako nak?mila suseda prasa? To nezo?erie pomyje pripraven? hocako. Nesm? ľudia navzájom ani nepozdravia. Na schodišti stretli najprv dve ženy, potom muža s chlapčekom, zdvorilo sa vyhýbali jeden druhému a bez slovíčka pokračovali v ceste.
– Nikoho tu nepoznáme, – vysvetľovala nevesta.
– Také čosi! – vrtela starká hlavou.
Jaj, len táto preukrutná bolesť v kostiach, tej keby nebolo! A táto nečinnosť! Bože môj, čo sa asi deje doma? Ako nakŕmila suseda prasa? To nezožerie pomyje pripravené hocako. Nesmú byť ani horúce, ani studené. Treba ich ohriať akurát na vlažno a toto vie iba ona. Jaj, nepovedala susede, aby zajacom dala repu a zemiaky, lebo tie obsahujú aj vodu. Suché zrno nestačí a teraz niet zelene. Nech sa stane hocičo, mladým oznámi, že musí domov. Pochopia. Musia pochopiť. Nesmú sa na ňu hnevať, veď dom nemôže ostať bez gazdinej. Aj takto boh sám vie, čo sa doma deje. Nie, nesmie tu viac ostať ani deň. Už sa rozhodla.
Pri obede mlčky zjedla niekoľko lyžičiek polievky. Vôbec nemala chuť do jedla. Mrzelo ju, že synovi a neveste spôsobí svojím rozhodnutím bolesť. Ale nemôže inak. Musí to byť.
Mladí ani počuť nechceli, že starká odíde. Prosíkali, aby ešte aspoň deň-dva pobudla. Je tu koniec týždňa, budú s ňou celý čas, nenechajú ju samu ani na minútu. Ak chce, môže ísť do kúpeľov, do kina, ba aj do divadla. Syn ihneď zavolá do pokladne, aby im na večer odložili tri lístky. Nie, odvetila, nechce. Nie je to pre takú starú sedliačku, ako je ona. A nechce vôbec nič, len jedno jediné: čím skôr odcestovať domov. A keďže je koniec týždňa, veľmi by ju potešili, keby aj oni cestovali s ňou.
– Deti moje, nebojte sa, nechýba mi nič. O ôsmej-deviatej sme už doma. Za chvíľku budete mať v prednej izbe teplúčko. Aj krstná mater vás už túži vidieť, – dodala prosebne.
– Dobre, mama, – poddal sa syn. – Pobalíme si veci a ideme s vami, – dodal a spýtavým pohľadom pozrel na manželku.
– Mileradi vás odprevadíme, – povedala so strojeným úsmevom. – Budeme mať u vás príjemný koniec týždňa.
Starká si odišla zabaliť veci. Mladí ostali v kuchyni. Aj bez slov si rozumeli, mysleli na to isté. Nečakané rozhodnutie mamy ich priviedlo k rovnakému poznaniu.
„Moja mama si už v živote neoddýchne,” povedal bolestný výraz jeho očí.
„Veru nie, ona si už v živote neoddýchne,” súhlasil ženin súcitný pohľad.

Pivnica

S
otva svitá, dedina ešte spí. Jozef Kara, družstevný dôchodca, prudko zhodil zo seba ťažkú duchnu, spustil nohy z postele a pudovým pohybom ich vopchal do obnosených bačkor. O tomto čase iste nebolo v dedine človeka, čo by bol takto skoro na nohách. Staroba ho necháva hore, oči mu otvára.
Načo by aj polihoval ďalej, pomyslel si, veď od polnoci ani oka nezažmúril, iba sa na posteli prehadzoval. Dusilo ho a celý čas pokašliaval. Po hriešne krátkom spánku sa mu myšlienky poberali tým istým, dávno vyšliapaným chodníčkom. Už vyše štyri roky, odkedy ho tu navždy nechala jeho verná družka, po nociach rozmýšľa zavše o jednom-jedinom, o neúprosnom plynutí času, o blížiacom sa konci, ktorého sa už dávno nebojí. Skôr naopak, očakáva ho, aj po ňom sám túži. Veď žil dosť, dnes-zajtra oslávi osemdesiatosem. Dlhý je to čas, dlhočizný. Zo dňa na deň sa cíti čoraz slabším a nevládnejším. Táto nemohúcnosť ho vždy privádza do zúfalstva a v takýto čas, či chce, či nie, myslí na smrť. Dokonca po nociach sa jej aj prihovára. Sotva usne pod teplou duchnou, na dvore jeho starý, už celkom slepý pes zaskučí, na čo sa neraz aj zobudí. Zostrí sluch, načúva a jasne sa ozvú kroky, nato vrznú aj dvere. Musí veriť vlastným očiam: tá s kosou si tam stojí oproti jeho posteli! Po chvíli sa k nemu nahne a dotkne sa mu pleca. „Mám sa pobrať?” opýta sa jej nebojácne, ale tá sa tvári, akoby nič nečula a ako rýchlo sa objavila, tak náhlivo aj zmizne a nechá ho tam poníženého trápiť sa ďalej v neistote.
– Po slnku ešte ani chýru, ani slychu a ja som už celkom zmorený, – povedal si Jozef Kara nahlas. Áno, nahlas, a niet sa čo diviť, že sa zhovára sám so sebou. Už štyri roky, odkedy je sám v dome, keď chce počuť hlasné slovo, nuž rozpráva sám sebe. Na to všetko si aj celkom privykol, ba, je to jeho rata, účinná medicína proti skľučujúcej ťarche samoty.
Pomaličky podišiel k oknu, vyľakane a s nesmiernou ľútosťou zočil, že sneh na bielo pokryl celý dvor a husto sa sype, akoby niekto na oblohe vytriasal obrovskú perinu: vločka za vločkou sa ukladajú na všetko, čo vidí v prikrádajúcom sa šere cez sklo obloka. Večer primrzlo, aj cez noc bola zima, preto tento sneh nezmizne, pomyslel si znechutene. A v duchu sa zriekol aj chystaného odchodu do pivnice, čo mu došlo preveľmi ľúto, lebo na dnešok, práve na božiu nedeľu, v dome nemá ani glg vína.
– Precca len pójdem, veruže pójdem! – vyhŕklo zo starca a vzápätí nohy s námahou už aj džgá do vyšmatlaných čižiem, oblieka si ošúchaný, ťažký zimník a až po uši si nasadí moľami sem-tam už dávno povyžieranú baranicu.
Jozef Kara v duchu už prichystaný na ťažkosti z cesty do pivnice dá si pred dvere trojlitrový demižón, potom zdrapí prútenú metlu a rovno k bránke si začína raziť chodníček. Postupuje pomaly, spod metly na strany fŕka čerstvo napadaný sneh. Pri bránke sa vyčerpaný zastaví, trošku si odfúkne a potom rozhodným krokom sa vráti po demižón.
Starec zhrbený od zimy kráča vymretou ulicou na vrchný koniec dediny, kde sa začína rad vínnych pivníc. Po celom tele cíti studený vietor, čo sa ženie od Bílej skaly a prečesáva celú dedinu. Po chvíľke už rýchlejšie dýcha, z nosa i z úst mu stúpa para.
– Ale pritahuje… Len tak praščí… – vyletelo z neho. – Neni súce ani psa ven vyhnat, – hovorí pre seba a banuje, že prenáhlene opustil teplú kuchyňu svojho domca. Zdalo sa mu, že sa už preveľmi dlho brodí v snehu; pevne pociťuje, ako sa mu chôdza spomaľuje a že už nevládze ďalej, lebo nohy mu akosi olovnatejú. Musel sa zastaviť. Keď sa narovnal a zdvihol zrak, v skorom svite zbadal, že je, chvála bohu, už na konci dediny, presnejšie pri predposlednom dome, kde pod mohutnou lipou stojí kamenný kríž. Ako od detstva vždy, aj teraz sa tu prežehnal, tak ako vídal svojho otca. Bože, koľkokrát len prešiel popri tomto kríži, pomyslel si. To sa vari ani zrátať nedá. Onoho času v detstve, čo sa jasne pamätá, ako sa držal otcovej teplej ruky a obaja s rozpálenými lícami kráčali k pivnici po chodníku chrániacom stopy predkov. Aj teraz, po dlhých desaťročiach pociťuje v duši tú istotu a ochranu, ktorú vyžarovalo teplo otcovej ruky.
Jozef Kara postojí a v spomienkach hľadá otcovu tvár, ale tá ostáva akási zahmlená. Nedokáže si oživiť kedysi tak známe črty tváre, otec ani čo by nebol žil. Má pocit, že sa naňho pozerá cez sotva priesvitnú záclonu a vidí iba rozmazanú postavu s neviditeľnou tvárou. Kde je už otec, a kde sú tí druhí, čo tu kedysi chodili pred ním? Všetci sú preč, ostal sám, samučičký, ako táto stará lipa verne chrániaca kamenný kríž. Aj tá sa raz vyvalí, ako aj on sám, lenže on omnoho skôr ako toto mohutné stromisko.
– Dost, preč s takýmato márnostami! – zasyčal, a keď sa lepšie rozhliadol, prekvapilo ho celkom pekne rozvidnené okolie. Pravda, snežiť neprestalo, z tmavošedých snehových mrakov jednostaj sypalo, až nahrubo pokrylo dobre známy kraj. Potom ho prekvapil pohľad na kŕdel čiernych vtákov smútku, na krákajúce vrany, čo leteli nad zasneženou dedinou, potom tiahli nad lúkami smerom k neďalekej Komínovej skale, kde ich nakoniec jeho zrak stratil.
Starec pokračuje v ceste, od námahy dychčí, ale posmeľuje ho vedomie, že každým krokom je bližšie k pivnici, v lone ktorej, ako zavše, aj teraz istotne nájde útočište. Každých de­sať-pätnásť metrov sa na kratučký čas zastaví, aby si oddýchol. Pri takomto naberaní síl si hrčovitými prstami utiera od mrazu stuhnuté fúzy a pohľadom zablúdi kamsi nad vysoké skalisko, kde pred chvíľkou zmizli vrany. Zima, čo lomcovala jeho telom, ho zároveň poháňala ďalej. A súrila ho aj túžba po mihotajúcom svetle sviečky a po vlastnom domácom vínečku, ktoré sa pri plamienku voskovice tak vábivo ponúka zo skleného pohára. Už nemyslí na útrapy, na zimu a sneh, na nesmiernu únavu v tele, ale na potešenie, ktoré ho čaká vždy v pivnici. Čím bližšie k nej, tým si je už istejší, že pre túto radosť by sa bol vydal na cestu aj keby cigánčatá padali z neba. Pre Jozefa Karu je to jedno-jediné, čo ešte zo slastí života môže mať a čo si za nič na svete nedá ujsť. Toľkoto a nič viacej, lebo aj pôžitok z tepla ženského lona je už preveľmi dávno tam. Pre neho toto horúce žriedlo rozkoší už vychladlo. Pochoval kedysi tak mocnú túžbu potešiť sa so ženou do hĺbky spomienok, ktoré aj keď sa občas vrátia s troškou vzrušenia, ako rýchlo vzplanú, tak rýchlo aj zhasnú a rozplynú sa ako dym.
Starec si konečne mohol vydýchnuť pred dverami prešovne, ktoré len ťažko otvoril jednou rukou, kým v druhej držal demižón. Niekoľkokrát dupol opätkami a otriasol sa od snehu, potom rozvážne vstúpil do prítmia prešovne. Po zapálení sviečky pudovo sa rozhliadol, či je všetko ako to tu pred týždňom zanechal. Pohľad po miestnosti mu aj teraz zoviera hrdlo, z pôvodného zariadenia tu ostalo len málo vecí. Pravda-pravdúca, už ich ani nepotrebuje. Pýcha jeho pivnice, mohutný švábsky preš, ktorý zdedil po starom otcovi, dnes už obdivujú návštevníci dedinského múzea. Tam stojí na dvore pod strechou v plnej svojej paráde, obnovený, prefarbený; čitateľné je aj meno starého otca umne vryté do hrady preša – Jozef Kara –, a švábsky majster zo susednej dediny nezabudol ani na rok zhotovenia: 1883. Čo by si len počal s takýmto pomocníkom, ktorého iba závažie vykresané z kameňa má takých štyristo kíl. On už žiadny preš nepotrebuje. Viníc sa dávno zbavil, tých dvesto kíl hrozna, čo sa mu urodí v záhrade, vyprešuje sused a mušt mu dopraví rovno do pivnice. Akurát dosť na celý rok, viacej by ani nepotreboval. Týždenne tri litre. Nič viacej. Z toho sa sem-tam pohárik ujde aj susedovi. Zbavil sa aj putní, kadí, meričiek i sudov. Čo sa dalo, predal, čo nie, porozdával. Ostal tu iba dubový stôl s lavicou a dvomi ťažkými dubovými stoličkami. Zo stropu prešovne tu už oddávna nevisia strapce hrozna, ani domáca šunka a klobása zahalená do siete proti muchám. Dávno sa zbavil aj šezlónu, čo slúžil pre oddych počas nedeľných popoludní v pivnici. Poličky na stenách sú takisto prázdne, nechal zavesených iba zopár zarámovaných čestných diplomov, ktoré mu dali na miestnych alebo okresných koštovkách vína. To je všetko.
Jozef Kara v jednej ruke má horiacu sviečku, druhou rukou zvesí zo steny sklenenú tekvičku – ako sa tu nazýva hever – a namieri si to schodmi do pivnice. Tu pod kamennou klenbou kedysi mal zoradených – od päťdesiatlitrového až po sedemhekták – dvanásť sudov. Ostali mu iba dva, aj to malé. Dlho úctivo postojí pred nimi, čo naznačuje, že jeho vzťah k vínu je dôverný a priateľský. Ako to je aj pochopiteľné, veď vlastné domáce vínko nie je iba nápojom radosti, sily a chuti do života, ale aj iné, znamená oveľa viac. Je zvláštnym spojivom medzi ním a tými, čo tu boli pred ním; víno vyčarí spomienky na predkov, ako aj teraz, keď mu príde na um, ako tu pred vyše sedemdesiatimi rokmi popíjal so svojím už dávno zosnulým starým otcom. A to domáce víno bolo akurát také ako jeho terajšie. Vôňa vína mu tu zavše pripomína aj veselé oberačky, horúce objímania, dávne, už odmlčané smiechy a dohorené vatry.
Starec uvažoval, z ktorého suda si má natiahnuť. Rozhodol sa pre červené, pre víno z frankúša. Odzátkoval päťdesiatlitrový súdok a namáhavým vdýchnutím natiahol do tekvičky. Kedysi na jediný raz naplnil litrový hever, teraz však, keď ukazovákom napustil do dvojdecáka, čo mal prichystaný na sude, veru, sotva ho naplnil.
– Darmo-daromné, – zdvihol pohár do výšky očí, – ani plúca už neslúžá jak sa patrí, – povedal nahlas a rozhodol sa, že sudy narazí na čap.
Jozef Kara po celý čas pred sudmi pociťoval, že ho v krížoch drví bolesť a nesmierna únava v nohách mu nedovoľuje ďalej postávať. Pomaly, neisto sa mu kráčalo po schodoch nahor. Až keď v prešovni zasadol za dubový stôl, preložil si tenké nohy jednu cez druhú a lakťom sa oň oprel, troška sa mu uľavilo. O chvíľku si z pohára odchlipol, ale víno nepustil dole hrdlom, len ho zohrieval v ústach a tak vychutnával. Dobré, velice dobré, pochvaľoval si, bol s ním spokojný. Akoby aj nie, veď je také, ako ho boh stvoril, pomyslel si. Pri stáčaní okrem hanšlógu do vína nikdy nič nepridával. Žiadne prášky a do muštu ani kvapky vody. Takéto vína pili aj jeho predkovia, takýmito častovali svojich hostí a čo bolo najhlavnejšie, takéto vína aj predávali. Bol to nepísaný zákon v ich rodine, ktorý nikdy nikto neporušil.
Po poháriku vína starec sa cítil tak dobre, ako predtým už veľmi dávno. Ako by ho boli celkom vymenili. Alkohol mu stúpol do hlavy nezvyčajne rýchlo a hneď ho prestali drviť všetky bolesti tela. Pripisoval to vínu, áno, vínu, veď dnes nič iné nevzal do úst. A troška aj pivnice, lebo tu sa zvykol cítiť ináč, ako hocikde inde. Pivnica dajako upokojivo vplývala na jeho dušu. A nečudo, že takýto čas s vďakou v srdci myslel na pradeda, ktorý v strmom kopci vykopal túto pivnicu, ako i na starého otca, ktorý z vápenca vymuroval jej klenbu. Aj otec pridal svoj podiel, k pivnici z vápenca pristavil prešovňu. Jemu neostalo už iné, ako hlinenú podlahu prešovne vydláždiť pálenými tehlami. Teraz v tejto pohode už nijako neľutoval, že sem prišiel. Bol vďačný Pánu Bohu, že ho nenechal vyľakať sa zimy a snehu a nezdržal ho doma. O hodinu-dve na veľkej svätej omši sa mu za toto a vôbec za všetko aj modlitbou poďakuje.
Jozef Kara podišiel k dverám prešovne a dokorán ich otvoril, aby sa nadýchal mrazivého vzduchu. Pri pohľade na krajinu priam zmeravel: pokiaľ popíjal, vonku sa ešte furt husto sypal sneh a úplne pokryl stopy jeho čižiem. Skúmavo hľadel do diaľavy a dumal: či pod kopcom v dedine voľakto vie, že tu hore je ľudský tvor? Vôbec môže o tom niekto vedieť, veď v snehu niet ani stopy? Nemôže. Pravda je však aj taká, že keď si bude raziť cestu späť do dediny, nejaké zanechá. K tomu však, aby v tomto preveľkom snežení opustil pivnicu, si musí oddýchnuť. Vie, že bez nabrania nových síl by ani ťažké dvere pivnice nedokázal zatvoriť, nieže ešte dolu strmým svahom kráčať až do dediny. S horkosťou bral na vedomie aj to, že dnes sa na veľkú svätú omšu už nedostane a nemôže sa tam modlitbou poďakovať všemohúcemu Bohu za svoj celý doterajší život. Po zatvorení dverí prešovne pomaličky, krôčik po krôčiku sa priblížil k stolu a takmer bezvládne klesol na stoličku. Prenáramne zle sa cítil. Hlava sa mu točila a pred očami sa mu celkom zatmelo. Hlavu  položil na nehybne odpočívajúce ruky na stole a v zápätí sa rozhodol, že keď sa už nemôže pomodliť v kostole, tak sa pomodlí tu, v pivnici…

Trošku sa
pozhovárať

S
úmrak pomaly líhal na dedinu, aby ju postupne celú zababušil do čoraz hustejšieho, tmavosivého šera. Rozsvietili sa pouličné lampy, ale aj domy zalievalo ostré, žltkasté svetlo žiaroviek. Ľudia vzápätí zatvárali pred cudzími zrakmi okná, sťahovali rolety, žalúzie, alebo ich jednoducho iba pozastierali hrubými záclonami.
Ján Koniarek, už dlhé roky družstevný dôchodca, vdovec, občas ešte užitočný radca, kde-tu schopný i pomôcť okolo synovho gazdovstva, oddychoval v útulnej zadnej izbe rodinného domu. Už sa zmrákalo, keď si pred večerou posedel chvíľu na ošúchanej váľande, aby si trochu natiahol boľavé hnáty. Zrak, ako vždy, uprel na jedinú ozdobu izby, svadobný dar od krstnej, na svätý obraz Matky Božej, spásy ubolených. Starý, zhrbený muž sa necítil dobre, mal pocit, že melie z posledného. Čím dlhšie však spočíval pohľadom na čistej ružovej tváričke Panny Márie, odetej do belasého rúcha nevinnosti, tým rozhodnejšie sa mu javilo, že žiara jej milosrdenstva sa prenáša i na neho a posmeľuje ho. Matka Božia ani čo by vedela, v akom je biednom stave, že je preveľmi chorý. Ťažko chorý. Chcel ju pozdraviť, chcel sa jej prihovoriť, chcel ju poprosiť o zmilovanie. Už-už aj naberal zhlboka dych, keď sa s veľkým rachotom odrazu roztvorili izbové dvere a objavil sa v nich syn, Ján Koniarek mladší.
– Nemám tu ženu? Nevideli ste Anču? – spustil zhurta.
– Čo za Anču? Snáď Anku. Tvoja najbližšia… – karhal a učil móresom syna. – Pred chvíľou tu bola, akurát čo vyšla. Cez okno som videl, zdá sa, mala namierené do letnej kuchynky…
– Do čerta! Tá je vždy tam, kde by nemala byť, – neprestal sa zlostiť mladý. – Potrebujem jej pomoc. Všetko nemôžem zvládnuť sám! Mám prichystať na zajtra sečku pre dojnicu. Dávkovať pritom do sekačky ďatelinu, pšeničnú a jačmennú slamu i plevy a ešte aby som to aj sám rezal… Nemám sto rúk! Aj z tých dvoch mi môže sekačka uťať! A ona, pani, si ide láry-fáry. Tak to nepôjde. A ani vy, otec, mi už nepomôžete… Čo s vami? – mávol rukou a húdol si znechutene tak trošku už iba pre seba.
– Veď počkaj, syn môj, aj ty sa sem raz dostaneš, – poznamenal starec pokorne. – Veruže sem, – zopakoval sotva čuteľne.
Ján Koniarek ostal sám.
Podišiel k oknu, prižmúril oči a zahľadel sa do prítmia bočnej uličky, čo bola ako vymretá. Až na jej konci, pri hlavnej ulici, zazrel chabý svit pouličnej lampy a v tom svetle pobadal veľmi dobre známu postavu. Patrila starej žene, čo vehementne kývala, očividne jemu, obidvoma rukami ho volala, aby k nej podišiel. Neveril vlastným očiam. To predsa nemôže byť jeho verná družka, veď tá ho už dávno navždy opustila. Sú tomu vari tri roky. Nie, nijako to ona nemôže byť, dumal. Asi aj rozum som už potratil, uvažoval celý neistý a celkom zmätený. Mal dosť toho klamu, vidín, chcel sa ich stoj čo stoj zbaviť, preto rázne zatiahol vonkajšie žalúzie.
Starec opäť sedel na váľande a v tom šere nastávajúceho večera sa obrátil tvárou k svätému obrazu. Zopäl zbožne ruky – a ako vždy pred večerou – začal sa modliť:
– Panenka Mária, Kráľovná nebies… moja pozemská púť sa už končí…
– Otec, čo tu vysedávate v tejto tme? – nakukla nevesta do izby a zažala svetlo.
– Ach, to si ty? Hej, len tak si dumám, oddychujem, – odpovedal so strojene ľahostajným výrazom na tvári. – A ty, Anka, čo tu hľadáš?
– Že čo? Ide ma rozhodiť od jedu, – vyprskla nevesta v rozčúlení. – Už vyše pol hodiny hľadám kľúč od vonkajšej bránky. Nie a nie ho nájsť. Ako by ho bola zem pohltila.
– A pozrela si sa dobre na mieste, kde býva zavesený?
– Pravdaže, to bolo prvé…
– Anka moja, predsa len tu niekde musí byť! Nemohol ti padnúť na zem, ako aj toť nedávno? – pripomenul starký v snahe ochotne pomôcť.
O chvíľku nevesta trošku zadychčaná, ale s kľúčom v ruke a s vďačným úsmevom na tvári zvestovala:
– Dobre ste mi povedali, otec, – dvihla kľúč do výšky očí. – Nie darmo nabáda múdre porekadlo: „Drž sa starších rady a nedôjdeš vady.”
Ján Koniarek si svoju šikovnú a rozumnú nevestičku obľúbil už od prvého dňa, ako sa nasťahovala k nim do rodinného domu. Bol šťastný, že syn si vybral za ženu práve ju. Veľakrát sa ho zmocnila túžba s Ankou sa úprimne porozprávať, preto i teraz ľútostivo hľadel za ňou, keď k nemu do izby iba nazrela, milo poďakovala za kľúč a už jej nebolo. A nie iba s ňou by sa chcel zhovárať, ale aj so synom, ktorý navonok vyvoláva dojem bezcitného muža, ale on vie najlepšie, že v skutočnosti vôbec nie je taký. Naopak, tento chlapec naskutku má srdce ako maslo. Pohovoriť si s nimi, dlho, bez akéhokoľvek náhlenia sa. To by chcel on. Prenáramne by to chcel. Opäť sa o to pokúsi. Pri večeri. Veruže sa pokúsi, mrmlal si popod nos a hrialo ho vedomie, že láska k mladým už opantala jeho celé vnútro.
Starý Koniarek prešiel do kuchyne, za stolom čakal syna s nevestou i večeru. V duchu najprv oslovoval vnuka, vysokoškoláka, vedel však, že sa ho dočká až koncom týždňa, keď si odskočí z hlavného mesta domov. Hruď mu vypínala pýcha na neho, na budúceho stavebného inžiniera. Už teraz sa na neho vypytujú, dedina sa určite bude rozmáhať, dobrý projektant tu má čo robiť. Pravda, aj s tým by sa chcel zhovárať častejšie. Ale nemôže, a nielen preto, že žije od nich tak ďaleko. Keď aj na víkend príde, ihneď uteká z domu, má svoj program. Ide za priateľmi, či dievčencami. Pekný mládenec, kto ho vie?
– O minútku-dve už môžeme večerať, – oznámila nevesta pri príchode s manželom do kuchyne.
– Narezali ste dosť tej sečky? – otázka starca bezpochyby smerovala k synovi.
– Kdeže, – mávol rukou Ján Koniarek mladší. – Iba na dnes už máme celého sveta dosť! Jediné, čo by sme ešte chceli, po dobrej večeri si ľahnúť do mäkučkej postele. Veru, už iba oddychovať sa nám žiada…
– Máš pravdu, syn môj, – súhlasil starec aj navonok ochotne. – Ale hneď po výdatnom jedle si ľahnúť to nie je zdravá vec… Ja, pokiaľ som mohol, vždy som si našiel čas poriadne sa pozhovárať s tvojou matkou. Rozumeli sme si. Vždy sme mali o čom hovoriť. Nikdy sa nestalo, že by sme sa boli mlčky obchádzali, alebo bez slovka sedeli vedľa seba ako hluchonemí. Veruže tak nebolo…
– Ja mám rád pokoj a ticho, – odvrkol syn a nevľúdny chlad mu na všetky strany len tak sálal z očí. – Po takomto úmornom dni, aký som mal dnes, si iné žiadať ani nemôžem.
Ján Koniarek starší sa odrazu zháčil, sklonil hlavu a tuho rozmýšľal, ako by mohol s mladými predsa len uskutočniť tak vytúžený, i keď len kratučký rozhovor. K spokojnosti by mu postačilo povedať si zopár slov, vymeniť niekoľko myšlienok užitočných i do budúcnosti. Čo sa týka chovy, nemá si čo sťažovať, mladí sa oňho starajú priam vzorne. Jemu chýbajú iba slová, teplé ľudské slová. V tej chvíli skrslo v ňom odhodlanie presadiť si svoje. Hoci ešte štipku bojazlivo, no i tak sa opýtal:
– Syn môj, krivdím vám tým azda, keď sa opovážim niečo vám povedať?
Otázka starého a na smrť chorého otca, pohľad do jeho ubolenej tváre dostali mladého Koniareka do pomykova. Úzkostlivo vnímal, ako sa mu zviera hrdlo, až sa išiel od žiaľu a strachu zadusiť.
– Ale otec, ako vás môže niečo takéto vôbec napadnúť? – protestoval. – Mali by ste vedieť, že k dožadovanému rozhovoru nechýba naša vôľa, ale čosi celkom iné…
– A čo iné? – súril k odpovedi svojho syna. – Povedz, len povedz, čo? – naliehal starký.
– Viete, otec, to je tak, a tak aj vždy bolo, že na tomto svete nič iné iba čas nám beznádejne chýba… Veruže čas. Toho máme my najmenej, preto sme chtiac-nechtiac jednostaj v zhone. Predsa aj sám vidíte, že ráno ešte za svitu autobusom odchádzam do roboty a neskoro popoludní sa vraciam. Pri sústruhu si vystojím plných osem hodín a moja Anka sa v tej materskej škole tiež má čo nabehať. A potom tu máme celé naše gazdovstvo: obrobiť tie tri hektáre pôdy, orať, siať, pre dojnicu i ovce nakosiť trávu… Nuž a tu je ešte aj vinohrad, v ktorom sa narobíme sťa kone… K tomu všetkému kŕdle husí, kačíc, plný dvor sliepok… Denne kydať hnoj… Prichodí nám porobiť veľa ďalších vecí aj okolo domu… Mám pokračovať, čo všetko by sme ešte mali robiť? Vy o tom, pravda, viete viacej… – rozpažil syn ruky naširoko a svoj silený úškrn vmietol otcovi rovno do tváre ako výzvu ukončiť zbytočné útrapy. – Nuž ale, keď vám je tak preveľmi do reči, tak počkajte do zajtra. Urobíme si čas a zajtra si môžeme povedať všetko dosýta, ako poslanci v parlamente…
Ján Koniarek starší sa odmlčal. Sústredene sa zadíval do jedného bodu na doske kuchynského stola a úporne sa zamyslel. V duchu si s horkosťou priznal, že už skoro tridsať rokov bývajú pod jednou strechou, jedia ten istý chlieb a predsa tak málo toho vedia jeden o druhom. Navzájom si nepoznajú myšlienky, mladí nevedia, čo trápi jeho, on si zasa namýšľa, že vie, ako mladí posudzujú dianie vo svete, avšak často inak, ako to vidí on – cez staré okuliare svojej mladosti. Aj keď dodatočne, ale tie zamlčané slová by predsa len mali odznieť. Veruže by mali, a čím skôr, tým lepšie. Starký totiž každým dňom je pevnejšie presvedčený, že sa musí poponáhľať, lebo na svojom zátylku už cíti chladný dych zániku. Teraz tu, sediac zhrbený pri stole, sa mu vyjasnilo: tým mlčaním, tou nemotou ho vlastne ukrátili, kvôli tomu, čo si medzi sebou nepovedali, sa stal chudobnejším. Aspoň jeho duša je biednejšia. Pravda, chápe aj mladých. Nemajú čas zaoberať sa jeho vnútorným svetom a na hojenie jeho bôle už vonkoncom nie. Chmúrne myšlienky starca zahnal rozkazovačný hlas Jána Koniareka mladšieho:
– Otec, nože si choďte ľahnúť!
– Á, čo vás to napadá, čas je ešte mladý. Podebatujme si trošku, máme o čom, – priam prosíkal starec.
– Otec, poďte, ja vám odosteliem posteľ. Dobre? – pridala sa k dišpute Koniarekovcov aj nevesta v snahe predísť väčšej zvade.
– Ale ľudia, čo je dnes s vami? Ste ako ponocní, preberte sa, aspoň chvíľočku si ešte poseďme tu pri stole. Poďte! – teraz už dôrazne vyzýval starý Koniarek.
– Povedal som vám, že zajtra, – znelo zo synových úst rozhodné odmietnutie.
Starec sa nevzdával, skúsil to inak. Po chvíľke, keď sa vzdorovito, bez pomoci iných pozviechal, sotva čuteľne, akoby len pre seba povedal:
– Zajtra, milí moji? Toho sa treba ešte dožiť a ja nie som si istý… Mne sa už pred niekoľkými dňami objavil vták smrti, ten kuvik. Už dva razy mi zakuvikal, čím mi dával na vedomie, aby som sa prichystal, lebo už je tu môj čas… Ak nezaspíte, okolo polnoci si to kuvikanie hádam môžete vypočuť aj vy…
V kuchyni vzápätí zavládlo hrobové ticho. Manželia bez slovíčka, tíško, ruka v ruke sa so sklonenými hlavami pobrali do prednej izby, aby sa zbavili starca i chmúrnych myšlienok a oddali sa tak vytúženému sladkému oddychu.
V zadnej izbe Ján Koniarek, kvárený pocitom viny, si ležiačky pod duchnou dávno zosnulej manželky spytoval svedomie.
Svojho času, keď bol gazdom v dome už on, tiež vedel byť voči svojim rodičom tvrdohlavý. Aj on ich veľmi často okríkol, aby ho nechali na pokoji. Teraz už vie, že to bola obrovská chyba, nemal si to dovoliť. Veruže nemal. Takto teda, dumal ďalej, aj on sa dopustil omylov, ktoré mu môžu právom vyčítať. Čo je však podstatné, previnil sa voči tým, ktorých si ctil a ktorých mal najradšej. Ktorým vďačil za veľmi veľa na tomto svete, takmer za všetko…
Nie, nemôže teraz odísť, musí to všetko povedať mladým. Bolesť mu nedá mlčať. Povedali – zajtra si urobia čas… Dobre, bude tam, mladí, ako ich pozná, zajtra budú tiež múdrejší. Odoberie sa od nich v dobrom. – Musím vydržať do rána, – vykĺzlo mu z úst ešte za tmy prebdenej noci. Mal pri tom pocit, že v izbe nie je sám a nehovorí do prázdna.
Pod duchnou plný napätia, s búšiacim srdcom od strachu čakal, či jeho nočné bdenie i do tretice nenaruší kuvikanie.
Zakáľačka

J
ozef Pokorád, pomenší, no zavalitý strojný inžinier so širokou, oválnou tvárou, sa nevdojak znepokojil, keď pri dverách zazvonil poštár. Doporučený list. Od koho? Náhle pocítil, ako mu po tvári prebehli záchvevy ľahkého vzrušenia. Nečakane mu píše staršia sestra, zistil ešte vo dverách.
Čo sa deje? Bez vážnejšej príčiny mu predsa nikdy ani len pohľadnicu neposlala. Prvé, čo ho napadlo, že mu akiste posiela pozdrav k blížiacim sa šesťdesiatym piatym narodeninám. Ale tie predsa bude mať až o tri týždne! Nie, nie. Sestrička má naisto niečo iné za lubom.
„Drahý braček! Prosím Ťa o pomoc,” čítal list už za kuchynským stolom. „Vieš, že sme sa dali na chov ošípaných a tri svine sú už teraz ťažšie než je určený limit. Nie a nie ich predať, nikto ich nechce kúpiť. Veď sám vieš, že masť a mastné výrobky sú pre mnohých často i prehnane postrachom. U nás ale po večeroch mastíme nielen karty, a tak teda zakáľať budeme, aj keby sme to museli urobiť my sami. Ak môžeš, príď a pomôž nám. Keby sa otec bol dožil, on by nás určite podržal: na svitaní zaklať brava, zakúriť pod kotlom, brava obariť a opáliť, to bolo jeho. Ani s mamou nemôžeme rátať, veď dobre vieš, že je veľmi chorá, v nemocnici… Nuž, mysleli sme aj na Teba, na Tvoju pomocnú ruku, veď zakáľačka je predsa len zakáľačka. Teda aj nevšedná rodinná udalosť… A neobávaj sa, aj zakáľača už máme, sľúbil sa mäsiar Janko, šikovný a veselý mládenec, čo i pri robote má vždy naporúdzi huncútstvo… Čakáme Ťa, neobanuješ!”
Vonku sa už rozvidnieva. Tíšinu v spálni pretne ostrý zvuk budíka. Jozef Pokorád sa prehodí na druhý bok a ďalej nerušene rovnomerne dýcha.
– Jožko, preboha, zmeškáš! – potriasa spiacim chlapom pozorná manželka.
Mužovi sa sníva o otcovi. Je tuhá zima, dvor pokrýva hrubá vrstva snehu. Vidí ho pri veľkom koryte z topoľového pňa, práve obára vriacou vodou veličizného brava, ktorého najprv pichol dlhým ostrým nožom do krku, no teraz už vedno so starým otcom ho pomocou dvoch reťazí obracajú v horúcej vode. On sa už medzitým presunie k horiacej slame, pripravený pokryť ňou viac než dobre vykŕmenú sviňu, aby ju zbavil zvyškov srsti, čo ešte prípadne ostala aj po pekelne horúcej zabíjačkovej oblievačke. Cíti, ako mu ohník príjemne zohrieva zimou skľavené prsty na rukách a vracia farbu do vymrznutej tváre. Z ohňa sa potom pred ním odrazu vynorí obraz čistej ošípanej, visiacej už na hákoch dolu hlavou a otec, známy majster dedinských zakáľačiek, sa práve púšťa do jej rozoberania. Keď porcuje čerstvú bravčovinku, má okolo seba plný dvor divákov…
Pekný sen sa však rozplynie ako dym, jeho sluch čoraz zreteľnejšie vníma už iba manželkine zdravo mastné hromženie, nesporný znak návratu do reality.
Jozef Pokorád, pravdaže, zmeškal a mrzutý sa vyhováral na raple budíka. Z tých troch prekŕmených a už krvi zbavených ošípaných dve ležali vystreté na doskách, kde osvedčeným propán-butánom a klampiarskou lampou dokončia ich očistu. Jedna bola ešte v koryte, v horúcej vode. Mäsiar Janko, spokojný profesionál, si teraz zaslúžene, ako inak, dopraje štamperlík domácej pálenky. Pochváli a keď núkajú, spolu s ostatnými dobrými pomocníkmi neodmietne ani do druhej nohy. Udobrí sa aj s krásavicou Zuzkou od druhých susedov, ktorá sa ohlásila na zakáľačku zo zvedavosti. Ona ešte nepoznala Jankove žartíky a naletela. Zobudili ju, keď kohút zakikiríkal, nech sa rýchlo dá do poriadku a ujme sa vlády, veď ju práve zvolili za Miss zakáľačky. Figliar Janko ju slávnostne dekoroval stužkou pri koryte, v ktorom ležala pred dobrou chvíľou obarená sviňa, tretia obeť zabíjačky. Než začnú, hneď po nároku na štamperlík, úlohou Zuzky je vyloviť si sponzorovaný zlatý prsteň, ktorý „padol” do dreveného koryta. Ešte napoly spiaca krásavica poslušne šmátrala a šmátrala v dosť horúcej zakalenej vode – a prsteňa nikde. Tá nenásytná sviňa ho musela zhltnúť! Treba nastaviť prstenník, ako jej to názorne ukázal Janko. Zuzka sa ani nenazdala a jej vztýčený prst posúvaný na dne koryta mäsiarovou rukou zrazu vnikol do niečoho mäkkého.
– Sláva, máme! – zvolal figliar, pomohol oťapenej dievčine vytiahnuť ruku z koryta a ukázať čudnú korisť okolostojacim. Zapáchajúci prstenník vyvolal búrlivý smiech. Jasné, dievčina strčila prst do dierky, ktorú majú živé stvorenia v zadku.
Zuzka prejavila zmysel pre humor. Nijaká urážka, ani šerpu ako Miss zakáľačky nevrátila. Všetci uznali, že je ozaj pekná, sexi baba a mimoriadne sympatická.
Janko si aj s Jozefom Pokorádom dobre rozumie. Muž podľa jeho pokynov, ako vždy, aj teraz vykonal spoľahlivo, čo bolo treba. Aj sestra sa mu nápadne veľa venovala, jej starostlivosť cítil po celý deň, najmä keď mu ponúkala krištáľovo čistú a ohnivú slivovicu, ktorou nepohrdol.
Po očistení a dôkladnom umytí všetkých troch ošípaných sestra nariadila raňajkovať.
Raňajky – akože ináč? – boli tradičné: krv opražená na cibuľke. Pravda, komu toto – mimochodom, mnohými snobmi opovrhované jedlo – nebolo po chuti, mal na výber aj z dávnejšie zhotovených zásob dobre vyúdených domácich štipľavých klobás a chrumkavých oškvarkov. Tieto dobroty, pochopiteľne, zapíjali nápojom bohov, znamenitým domácim bielym i červeným vínom, chýrnym produktom viníc z chotára rodnej dediny Jozefa Pokoráda. Ten sa až tu, pri stole, stihol rozhliadnuť po účastníkoch zakáľačky. Okrem švagra a synovca raňajkoval v spoločnosti mäsiara Janka a prekrásnej Zuzky od druhých susedov, ktorú poznal takmer od jej narodenia, a pri stole sedeli ?al?? traja vesel?, azda u? aj mierne podpit? ml?denci. Prezr?dzalo to ich hlu?n? spr?vanie sa pri?stole. Jedli r?chlo, priam chvatne, napch?vali sa s?a po?p?ste, pritom ?asto vrhali zvedav? poh?ady na?mu?a z?hlavn?ho mesta, premeriavali si ho o?ami a?priate?sky sa na?ho usmievali. Naostatok, pri?predstavovan? sa vysvitlo, ?e s? vlastne zo?strany synovcovej man?elky rodina a po??al??ch poh?rikoch v?na vy?lo najavo aj to, ?e za?pr?cu im s??bili pol brava.
ďalší traja veselí, azda už aj mierne podpití mládenci. Prezrádzalo to ich hlučné správanie sa pri stole. Jedli rýchlo, priam chvatne, napchávali sa sťa po pôste, pritom často vrhali zvedavé pohľady na muža z hlavného mesta, premeriavali si ho očami a priateľsky sa naňho usmievali. Naostatok, pri predstavovaní sa vysvitlo, že sú vlastne zo strany synovcovej manželky rodina a po ďalších pohárikoch vína vyšlo najavo aj to, že za prácu im sľúbili pol brava.
V letnej kuchynke sa začalo spracovanie odrezkov z rozporcovaných prasiat.
– To všetko pôjde do klobás! – rozhodla synovcova manželka.
– Alebo skôr na salámy, – dodal švagor. – Pre tú sa ľudia jašia, kupujú do zásoby ako cukor po zlacnení.
– Ani šunka by nebola na zahodenie, – pridala sestra svoj nápad a zahľadela sa do bratovej tváre.
– Veruže nie, – pritakal Jozef Pokorád.
Napriek tomu, že nebolo ešte ani poludnie, ako prvý sa podgurážil švagor. Bolo o ňom známe, že keď prekročí mieru, vystrája, je protivný, hľadá zámienky na zvady, do každého, a najmä do žien, nepríjemne zabŕda. Na dvore naštartoval motorku a s burácajúcim motorom by bol raketovou rýchlosťou vyletel do sveta, nebyť zatvorenej brány. Našťastie však bola. V okamihu pribehli k nemu chlapi z letnej kuchynky.
– Čo je to za gazdinú, čo nemá v dome schladené pivo? – vrieskal švagor rozhorčene. – Čo je to, keď si človek nemôže dať ani pivo s pálenkou? Hé? Kvôli tomu má ísť do krčmy, či čo?
Švagor len po dlhočiznom upokojovaní sa dal presvedčiť, aby sa vzdal úmyslu ísť do krčmy na pivo. Uchlácholili ho prísľubom, že kým si trošku odpočinie, poriadne vychladené pivo ho už bude čakať pri šezlóne.
V kuchynke bolo už poriadne teplo, ale nikto na obed ani len nepomyslel. Veď kto chcel, mohol jesť už zo zabíjačkových jedál, ale zasadnúť si za stôl nikto nechcel. Postojačky si sem-tam zobli z vyložených dobrôt. Každý sa činil ako sa na fachmanov patrí. Muži triedili a mleli mäso do klobás, krájali slaninu na oškvarky. Ženy sa starali o čistotu, strážili dva veľké kotle na dvore, v ktorých sa varili hlavy, paprčky a niektoré vnútornosti do tlačenky, varili huspeninu a ryžu do domácich jaterníc a najmä do širo­ko-ďaleko známych krvavničiek.
Ako druhý z roboty vypadol synovec. Neboli ešte ani dve hodiny, keď sa najskôr ošíval, naostatok však chlapsky priznal, že je prenáramne ustatý a zdvorilo žiadal o prepáčenie, že si musí trošku oddýchnuť. Na počudovanie pridal sa k nemu aj mladý mäsiar, večne čulý Janko. Pri odchode každého ubezpečoval, že si ako špecialista splnil svoje, očami ešte zagánil smerom k Miss zakáľačky, ktorá ostala v obkolesení rozjarených mládencov, ale navidomoči jemu adresovala víťazný úsmev na rozlúčku.
Jozef Pokorád lišiacky usúdil, že po lukulských hodoch z najčerstvejších produktov zo štedro vykŕmených ošípaných dozrel čas, aby prevzal velenie nad ďalším pokračovaním zakáľačky. Traja mladíci, ktorí sa hneď po jeho príchode presvedčili, že ten pán z hlavného mesta je skúsený zakáľač, striehli na každé jeho slovo. Vďaka tomu urobili všetko tak, ako im povedal. Elektrickým mlynkom pomleli mäso a potom im mašinka poslúžila pri plnení podľa domácich receptov pripravenej masy. Raz-dva porobili klobásy, salámy, ba aj dvojaké, čierne a biele hurky, ako oni nazývali jaternice. Ostalo už iba pridať správne množstvo korenia a naplniť tlačenky, ale to už braček ponechal na zodpovednosť sestry, keby schybil, na jeho hlavu by sa sypali slová nespokojnosti budúcich konzumentov.
Keď teplý večer sadol na dvor, v kuchynke bolo už všetko porobené. Nie div, že sem viedla prvá cesta švagra, len čo sa zobudil. Vyschnuté hrdlo prahlo po čerstvo schladenom pive. Spokojnosť prezrádzal jeho blažený úsmev na tvári.
Dajako veľkú chuť do jedla pri podávaní večere neprejavil nikto. Všetci boli dosť umorení na to, aby ich viac lákala posteľ ako zabíjačkové pochúťky. Aj keď tie nemali chyby, boli chutné, radosť bola čo i len pozrieť na ne. Zabíjačková polievka s knedličkami z bravčovej pečene, plnená kapusta, čerstvá pečená klobása a jaterničky. Každý iba koštoval, každý sa v jedle iba trochu porýpal. Niečo sa predsa v takýto čas, v čase zabíjačkových hodov, patrí jesť, aspoň ochutnávať. Nuž teda jedli, ochutnávali.
Ihneď po večeri odišla kráska Zuzka, domov sa pobrali aj traja mladíci a rozlúčil sa aj čoraz viac ukonaný švagor. V kuchyni ostal iba Jozef Pokorád so sestrou. Pri stole sedeli oproti sebe. Akoby sa boli dopredu dohovorili, braček ako hosť začal pomaly, ťahavo spievať: „Bola jedna preneščasná hodina, / kerú si ma, má mamenko, zrodila, / mohla si ma, má mamenko, utopiť, utopiť, / ej, jako já čil za vojáčka mosím ísť…”
Sestrine oči sa zarosili, len – len že neprepukla v plač:
– Myslíš na otca, že? Bola to jeho najobľúbenejšia pesnička.
Muž pokračoval: „Ked už došel do peščanskej kasárni, / vítali ho vojenskí oficíri, / vítaj, vítaj, preneščasný vojáčku, vojáčku, / hej, pripneme ti na lavý bok šabličku…”
Sestra sa už potichu rozplakala, slzy jej tiekli po tvári.
– Zomrel už dávno, je tomu už šesť rokov. Prečo nemôžeš naňho zabudnúť a upokojiť sa? – pýtala sa brata.
Muž neodpovedal, len spieval ďalej: „Jak mu šablu na lavý bok pripali…”
Sestra sa pridala, spievali spolu: „Jeho oči horké slzy zaléli…”
Pieseň, a nie menej i ohnivá slivovica, pohli mužovou dušou. Cítil, že stoj čo stoj musí ísť k otcovmu hrobu.
– Poďme do cmitera, – navrhol sestre.
– Bojím sa, – utierala si žena zaslzenú tvár.
– Čo tu smútite? – objavil sa vo dverách synovec s rozveselenou tvárou. – Radšej si zaspievajme tú, že: „Masár, masár, masárečku, / nezabi tú jalovičku…”
– Choď do riti! – vstal muž od stola a pohol sa k dverám. Pred nimi sa náhle zastavil a nečakane zaútočil:
– Radšej mi vysvetli, si predsa straník a miestny politik, prečo je to, že každý vykorisťuje iba tých úbohých sedliakov? Sedliak u nás ešte nie je bohatý, ale už honosne nazývaný farmár, je nútený za haliere predať dopestované ovocie, zeleninu alebo aj mäso. Často ani za haliere nie. Každý sa naňho vykašle. Na toto mi daj odpoveď, ty mudrc!
– Prečo, neviem, – poddal sa synovec. – Iba to je každému jasné, že to bolo a ostáva veľmi zložité.
– Hovno veľké zložité! Vy, politici, ste presrali celé poľnohospodárstvo s tou vašou nedočkavou a chamtivou privatizáciou. Mnohí z toho bohatnú, iba tí nie, ktorí obrábajú pôdu alebo vyrábajú mäso, – rozhorčuje sa sklamaný muž.
– Vravím, že je to zložité, – vzdoruje synovec.
– Vy, politici, pojebte si celý váš režim, celú krajinu! – mávol hosť rukou a náhle vyšiel von.
Bol už tmavý večer. Jozef Pokorád cestou na autobusovú stanicu ešte stihol zájsť do cintorína. Pobozkal mramorový náhrobný kameň s otcovým menom.
– Odpočívaj v pokoji! – zašepkal a zdvihol zrak na mesiačik, čo svietil rovno na miesto otcovho večného odpočinku.
Keď prišiel domov, bola už neskorá noc. Manželka však bola hore, sedela pred televízorom.
– Aká bola zakáľačka? A čo výslužka? – úprimne sa zaujímala. Bola by si aspoň trochu pochutila.
– Á, nič zvláštne. Vlastne, že sme uťahaní ako kone, bolo čo robiť, – odpovedal bez toho, že by sa bol pozrel na manželku. – A, musím sa ti priznať, na výslužku som celkom zabudol.
– Ožran, zasa si ako sviňa nacicaný! – mávla žena rukou. – Lepšie bude, ak sa vyspíš, – povedala opovržlivo a vyšla z obývačky.
Muž počul, ako v spálni zaklapla zámka. Ihneď mu došlo, že manželka sa zamkla.
– Vraj ožran, dokonca sviňa nacicaná, – hundral si popod nos a začal sa vyzliekať.
Bez pyžamy si ľahol v obývačke na gauč. Cez okno videl, ako si ho prezerá zvedavý mesiac. Bol v splne a celú izbu zalial svojím jasom a aj jeho polonahé telo bez zábran prikryl modrastou, studenou žiarou.

Dve smeny

N
oc pomaly vyprchávala a dôstojne odovzdávala svoje miesto blížiacemu sa ránu. Pred oknom sa na úsvite mihli prvé lastovičky a všade navôkol sa začali čoraz hlasnejšie ozývať zvuky prebúdzajúceho sa mesta. Nablízku niekto dlho štartoval auto, potom nechal motor nepríjemne vrčať, čo mnohým potrhalo sny, ktoré bývajú nad ránom najsladšie a navyše slabšie nátury to dráždiace vrčanie aj vydurilo z postele. Pani Tkáčová aj bez mrknutia na hodiny si ľahko domyslela, že čochvíľa bude musieť opustiť teplučko svojej postele. Keď prvé slnečné lúče dotieravo nakukli oknom do jej spálne, na minútku presne vedela, koľko je hodín. V tej chvíli si vždy živo predstavovala manžela, ako kráča domov a vedela na minútu určiť, ktorou časťou ich ulice práve prechádza, aj to, kedy príde a vstúpi do ich izby, kde ho už ona čaká s rozostlaným a vyhriatym lôžkom.
Tkáč, muž v zrelom veku, oblečený do pokrčených montérok, ráno čo ráno s obnosenou, tu i tam už popukanou koženou aktovkou v ruke prechádza tadiaľto bez pochyby z nočnej smeny. So sklonenou hlavou si skráti cestu krížom cez ulicu, dosť ďaleko od vyznačeného priechodu, zastaví sa rovno pred starým činžiakom a s troškou námahy si otvorí ťažkú drevenú bránu. V prerušovanom tichu brieždenia Tkáčová bystrým sluchom zachytila a vnímala šuchotavý zvuk unavených krokov, ktoré o pár sekúnd pri dverách do bytu zmĺkli. Vzápätí začula, ako si prichádzajúci čistí obuv, potom zachytila aj škripnutie kľučky a o sekundu-dve sa spoza dvier objavila mužova tvár.
– Ahojček! Je ránko, ránečko!
– Viem, že je ráno, už som sa nemohla dočkať… – odvetila žena s malým posmeškom. Zažmúrila oči a pod paplónom, ktorý si vytiahla až po bradu, sa cítila byť chránená voči všetkým vonkajším útokom, cítila sa byť v úplnom bezpečí. Na chvíľočku akoby aj bola pozabudla, že i tak už musí vstávať. Tkáč váhavo podišiel k jej posteli, chvíľku tam postál, akoby sa ho zmocnila letmá myšlienka, a potom pomalým krokom vyšiel do kuchyne. Napustil do čajníka vodu, postavil ho na plynový šporák a rovnako pomalým krokom sa vrátil do izby.
– Na čo čakáš? – pristúpil tesne k lôžku, kde si ešte hovela v objatí teplého paplóna jeho zákonitá manželka. – Som strašne uťahaný, zmorený a celkom zničený… Chcem si ľahnúť… Počúvaš ma ty vôbec? – dodal očividne podráždene.
– Poď trošinku ku mne, – volala ho Tkáčová a jej hlas znel mimoriadne mäkko.
– Čo to do teba vliezlo? – osopil sa na ňu Tkáč. – Zmeškáš do roboty a dobre vieš, v dnešnom svete ťa za to pokojne môžu vyhodiť na ulicu. A nám by už iba toto chýbalo, nič iné..
– No len poď, nič sa neboj, – posmeľovala čoraz nástojčivejšie Tkáčová manžela. – Nechaj to na mňa!
– Vravím ti, že zmeškáš, – opakoval Tkáč rozhodne, vzápätí sa však v bezmocnosti zvrtol a vytratil sa opäť do kuchyne.
Tkáčová si zhlboka vzdychla a rozhľadela sa po izbe. Iba teraz zočila, čo je tu za neporiadok. Na stoličke kopa špinavej bielizne, ktorú chcela ešte večer namočiť, ale sotva mala toľko síl, aby sa vyzliekla a uložila do postele. Aj sama sa čuduje, ako dokáže po náramnej únave, ktorá ju večer čo večer zvalí z nôh, do rána nabrať toľko energie, ale aj chuti do života… Prichádza to takto zaránky. Jej tela sa zmocní láskavé mrvenie, sťa by ním prebehla elektrina a začne fungovať, ako keď sa znova zapne chladnička. Najskôr si mimovoľne vystrela a oživila nohy, pravou dlaňou si pohladkala vyvinuté prsníky, čo sa jej zdali byť ešte dosť tvrdé, potom jej ruka po chudšom, mierne vpadnutom bruchu pomaly skĺzla nižšie… Na dlani pocítila akúsi hrejivú vlhkosť.
Tkáč raňajkoval, jedol pažravo, jeho mliaskanie bolo počuť aj v izbe. Tkáčová ležala záhaľčivo ďalej, trošku ešte vyčkávala úfajúc, či si to manžel predsa len nerozmyslí. Jej túžba po láske sa touto nádejou len stupňovala. Odkedy striedavo robia jeden v dennej, druhý v nočnej smene, na milovanie im ostáva iba sobotňajšia noc, a to sa jej, vydatej mladici, máli… Ba postrehla, že manžel sa dokonca i zapýri, keď sa pred ním vyzlieka, až natoľko si odvykli od intímnej telesnej blízkosti.
Tkáčovú po celom tele zaliala nesmierna horúčava, krv jej klokotala v hrdle, aj tvár ju pálila, vzápätí však cítila, ako jej po chrbte behajú zimomriavky. Rýchlym, silným pohybom strhla zo seba paplón a nočnú košeľu si vytiahla až na krk. Malo ju to mierne ochladzovať. Dýchala zhlboka a rovnomerne.
– Čo si sa pomiatla? Ako to tu ležíš? – zasipel nahnevaný Tkáč. – Čo ak sa decko zobudí a takto ťa uvidí? – opýtal sa priduseným hlasom. – Či to chceš? – dodal v obave, ale už oveľa miernejšie.
– Kedy sa naše decko zobudilo o tomto čase, povedz! – prudko odsekla Tkáčová. – Spí ako zarezané. Veď aj ty to dobre vieš, – dodala zlostne.
– Ovládaj sa, prosím ťa! Do soboty vari nevydržíš? Veď už máme štvrtok. Do paroma aj s babou!
Z kuchyne sa nečakane ozval čajník tenkým, no silným hvízdaním. Tkáč sa v tom okamihu bez slovíčka vytratil z izby.
Tkáčová si zhlboka povzdychla, nohy spustila z postele a ani nevie ako ich vopchala rovno do obnosených papúč. Keď vstala, nočná košeľa jej až po členky zahalila a koľko-toľko i schladila rozpálené telo. Zahanbená, ponížená, potláčajúc vzlykanie vošla váhavým krokom do kúpeľne, kde ešte i hrmotom záchodového splachovača chcela utajiť pred mužom svoje trápenie. Odrazu jej bolo náhle, len aby sa čím skôr vytratila z bytu, z miesta jej zlyhania a potupy. Rýchlymi, mechanickými pohybmi sa osprchovala, poutierala, obliekla si večer prichystanú bielizeň a zastala pred zrkadlom. Pohŕdavo hľadela do vlastnej tváre. Úbohé stvorenie, zamrmlala si popod nos, nemáš v sebe azda už ani štipky ženskej príťažlivosti? Ty už nikoho na svete nedokážeš zviesť, karhala seba samu a úpenlivo sa pozerala do vlastných, od plaču červených očí. Že by som bola už taká odpudivá? – vyľakala sa. Potom ešte žalostne zastonala. Ľúto jej bolo seba samej, najradšej by sa niekomu vyžalovala na svoju nočnú osamelosť, na rannú vyčerpanosť a nechuť manžela na lásku, a vôbec na ich život plný driny a vypočítaný na minúty.
Papierovou vreckovkou si usušila slzy, urobila si slabý mejkap, zľahka si prečesala vlasy spustené pozdĺž líc. Pohľad na tvár v zrkadle ju teraz už celkom uspokojil. A keď si v izbe natiahla tesné tričko a priliehavé čierne nohavice, k tomu módne topánky s polovysokým podpätkom, bola si istá, že na pracovisku ani tohto dňa jej zovňajšok nikoho nesklame.
Skôr než opustila izbu zastala pred posteľou, kde sa Tkáč ukladal po nočnej k vytúženému spánku. Plná zlosti vychŕlila na neho svoje sklamanie, každým dňom silnejúcu nevôľu takto ďalej žiť.
– Chruňo jeden nemožný! Vraj manžel? Nocľažník! Preveliká škoda, že zatiaľ som nemala čas podvádzať ťa… Ale nemysli si… Skôr, či neskôr… – zasyčala smerom k mužovej tvári.
Tkáč svoju ženu už vnímať nemohol. Spal ako drevo, spravodlivým spánkom neviniatok. Ležal horeznačky, pohodlne ako gróf, jednou rukou si zakrýval tvár a druhú preložil cez prázdne ženino miesto na spoločnej posteli. Akoby aj týmto naznačoval, že do poludnia patrí celé lôžko iba jemu jedinému…

Vzbura
maliara-natierača

J
ozef Navrátil, pomocný skladník, presne o trištvrte na tri vyšiel cez hlavnú bránu veľkozávodu na ulicu a ako každý deň už vyše mesiaca, aj teraz trielil rovno do neďalekej krčmy. Vedel, že o takomto čase ešte nájde voľný stôl, ale aj v tom si bol istý, že dlho sám pri stole neostane, lebo o chvíľu si k nemu prisadnú po pijatike bažiace, smädné, jemu neznáme tváre.
Niečo po tretej hodine naskutku prikvitli traja muži stredného veku, na ktorých bolo očividné, že zopár pohárikov do seba už prevrátili, a bez jediného slovka zaujali voľné miesta pri jeho stole. Jozef Navrátil ani na okamih nezapochyboval, že títo novopečení kompáni nie sú žiadni zelenáči. Od šarmantnej krčmárky, pani, či presnejšie rozvedenej Renátky, si razom rozkázali tri poldeci marhuľovice a tri malé pivečká. Plnoštíhla tridsiatnička, ale ešte furt príťažlivá sexi žena, ktorej večne milý úsmev ozdoboval tvár, si zapísala objednávku a veselej parte podgurážených chlapov promptne priniesla už zďaleka rozváňajúci vábivý trúnok. Keď už mali všetci traja nápoje pred sebou, ktoré, pochopiteľne, hneď aj pustili dole hrdlom, jeden z nich, ten najviac podfrcnutý, vehementne presviedčal svojich priateľov, aby zopakovali „to isté” ešte raz, ale radšej aj viackrát. Chlapíci pili nebezpečne rýchlym tempom, ostré zavše na jeden dúšok, no pivo už trošku pomalšie. Nuž niet sa preto čo diviť, že jednému z nich hlava už čoskoro začala kľuckať, občas sa zastavila nárazom do stola, napokon na ňom aj nehybne spočinula. Druhý spoločník neistým krokom opustil stôl, zašiel k pultu, aby si pokecal s výčapníkom, s ktorým sa dobre poznali a s ktorým si na priateľstvo niekoľkokrát aj štrngli. Nie však už marhuľovicou, ale ohnivou Finlandia vodkou. Ten tretí, čo ostal sedieť za stolom, krvou podliatymi očami spočinul na tvári zreteľne triezveho Jozefa Navrátila:
– Čo ti je, že čušíš ako jazvec v diere? Hádam ti len neprekážame? – opýtal sa neznámy a uštipačne sa pousmial.
– Kdeže! – protestoval Jozef Navrátil. – Naopak, som rád, aspoň nie som sám. Skoro vždy tu vysedávam až do záverečnej. Akosi sa mi nechce domov, do toho môjho prenajatého luxusu.
– Čože, vari mi chceš nahovoriť, že ty bývaš v podnájme? – vypúlil oči pochybovačne neznámy.
– Hej, a k tomu ešte ani nie sám, traja sme na jednej izbe, – odpovedal ochotne. – A pravdu povediac, takto je to lacnejšie. V Zemplíne, kde som zanechal rodinu, nebolo a ani nie je kde zarábať, tak som prišiel sem. Ako rozvedený musím platiť alimenty na deti a potom ani žrádlo nie je zadarmo.
– Veruže nie, – pritakal s pochopením neznámy a rýchlo zmenil tému:
– Je tu fajnovo, len škoda, my už musíme domov. Veď aj sám vidíš, ako je to už s nami… Avšak bez urážky, dáš si s nami na rozlúčku ešte pohárik? Pozývame ťa…
– Chlapci, ste štramáci, rád som vás stretol! Keď je tak, nuž dve decká červeného by som azda s vami ešte zvládol…
– Si správny chlapík, pripime si na to, že sa ešte uvidíme… – rozihral sa srdečný úsmev na tvári nového priateľa.
Jozef Navrátil, chudý, no žilnatý štyridsiatnik s hustými čiernymi fúzmi a s týždňovým strniskom na tvári, sa neokúňal a dal si naliať plný dvojdecák, čo potom zovrel medzi dlane, akoby ohrieval jeho obsah. On ho však neohrieval, iba chránil tú trošku obľúbenej frankovky, o ktorej vedel, že to jeho večne smädnému gágoru do záverečnej nijako nemôže byť dosť. Kým tu stiahnu vonkajšie ťažké rolety, čo je ešte preveľmi ďaleko, on si nemôže dopriať ďalší pohár. Jednoducho preto, lebo má prázdne vrecká. Výplatu dostane až pozajtra a jemu ostali peniaze už iba na desať deka parízera a na tri rožky. Presne si to vyrátal. Bezradne sa obzerá, okolo seba vidí samých veselých, rozjarených hostí, čo si bez zábran, uvoľnene objednávajú rôzne trúnky. On si to, žiaľ, teraz už nemôže dovoliť. Hanbí sa, že tu sedí tak dlho. Iste obsadil miesto takým, ktorí by tu nechali oveľa viac peňazí ako on. A potom smútok ním preniká aj z toho, že pekná Renátka, ktorá skoro každého muža oslovuje krstným menom (ženy sem ani nechodia), iba jeho si vôbec, ale vôbec nevšíma. Ako keby tu ani nebol. A toto Jozefovi Navrátilovi padne veľmi zle. Už aj preto, lebo je tu každodenným hosťom a za ten mesiac, čo sem chodí, nechal tu veru tiež peknú kopu peňazí. Raz si dokonca objednal celú sedmičku akostného vínečka a pozval na pohárik aj Renátku, no tá ho stroho odmietla. Jozef Navrátil, nakoľko tu nemal priateľov ani kompánov od stola, s celou fľašou vzácneho moku sa musel popasovať sám. Pokorne vzal na vedomie, že mu dala košom, a na druhý deň sa v krčme objavil znovu, akoby sa nič nebolo stalo. Po celý čas nespúšťal oči z krčmárky, plne nadchnutý jej krásou, žiadostivým pohľadom hltal ladné pohyby príťažlivého, zdravého tela zrelej ženy.
Krčma bola už bitkom nabitá, nad stolmi sa rozhostil hustý, štipľavý dym, až oči slzili. Jozef Navrátil, zahanbený neúspechom, sa v duchu už rozhodol dnes výnimočne nedočkať záverečnú, bez pijatiky tu predsa nebude vysedávať. Zrakom ešte akoby na rozlúčku vyhľadal Renátku, ktorá sa energicky zvŕtala okolo stolov, rozdávala úsmevy na všetky strany a jednostaj núkala hosťom všakovaké nápoje. Jozefovi Navrátilovi neušlo ani to, že i ona je už trošku podfrcnutá. Renátka totiž nepatrila medzi krčmárky, ktoré pitie iba predstierali a namiesto koňaku si do poldecáka nalievali čaj, namiesto pálenky alebo vodky pili čistú vodu z vodovodu. Ona nikomu nikdy nepovedala: „Ďakujem za pozvanie, si milý, ale trúnok vypijem až po záverečnej.” Nie, ona sa takto pokrytecky nikdy nezachovala. Pani Renáta za pultom, pri stole, pred očami hosťa pri každej príležitosti ako chlap hodila do seba štamperlík ostrého.
Ustatí a viac-menej aj naliati hostia sa pomaly začali z krčmy vytrácať. Keď ostali už iba tí najvytrvalejší pri troch či štyroch stoloch, šarmantná Renátka sa nečakane zastavila a hlasito, aby všetci dobre počuli, začala sa celá nešťastná sťažovať:
– Chlapci, viete, že sa budeme musieť rozlúčiť? Najneskôr o týždeň budem musieť túto krčmu zavrieť! – uškrnula sa záhadne. Nastalo hneď ticho, týmito slovami okamžite upútala na seba pozornosť. Hovorí pravdu, alebo si z nich iba strieľa? – mohla krčmárka čítať v roztržitých pohľadoch najvernejších hostí.
– Chlapci, vec je strašne vážna, – zdôraznila a nemeškala objasniť, o čo ide. – Pozrite sa dookola! Je tu všetko samá špina, začmudené steny, potrhané tapety, opadaná omietka i farby… Už tri týždne chodí za mnou na kontrolu hygienik, zavše ma jebušká a sa mi vyhráža, že tento pajzel dá zatvoriť. Bolo by načim maľovať, natierať a tapetovať… – Krčmárka sa na chvíľku odmlčala. A keď tieto slová nevyvolali žiadnu reakciu, nasledovala jej rázna výzva:
– Povedzte, nie je náhodou medzi vami nejaký maliar-natierač?
Muži v pokročilejšom štádiu alkoholického opojenia sa iba hlúpo usmievali a záporne krútili hlavami.
– Ja… Ja to urobím, – dvíhal sa pomaly od stola Jozef Navrátil, v tejto krčme mnohým iba z videnia známy návštevník a všetkých začal ubezpečovať, že sa môžu spoľahnúť, urobí to poriadne…
– Vy? Vy? Nechce sa mi veriť, – začudovala sa úprimne krčmárka.
Jozef Navrátil vycítil, že je tu jeho šanca zblížiť sa s peknou Renátkou, so ženou jeho túžob, so ženou, ktorú doposiaľ jednostranne tak veľmi obdivuje.
– Áno, a nedivte sa. Je to moje pôvodné poctivé remeslo, mám na to aj papiere, – dodal skromne, súčasne vybral z vnútorného vrecka saka akési vysvedčenie a podal ho prekvapenej krčmárke.
– Jejdanenky… vy ste naozaj maliar-natierač! Pozrite sa! – ukazovala dokument, aby ho všetci videli.
– Náš hosť neklame. Ale možno sa na neho aj spoľahnúť? – nadhodila otázku.
– Možno! – prisviedčali muži chórom. – Možno!
Krčmárka kládla prítomným ďalšie otázky a ich odpovede len potvrdili, čo jej šiesty zmysel o tomto čudesnom človekovi prezrádzal už dávnejšie. Je to skromný a slušný muž, iba trošku mlčanlivý, mohol by mať viac priateľov. Dohovoriť sa s ním iste nebude problém, pomyslela si a železo kula ďalej, kým bolo horúce.
– Môžem vás, pán Jozef, počastovať pohárikom červeného vínka?
– Ďakujem, – stihol ochotný dobrovoľník povedať, mierne zdvorilo sa aj ukloniť.
O niekoľko sekúnd už aj mal pred sebou celý krčiažtek vína. Ba čo viac ho potešila Renátka, keď neskrývajúc sympatie prisadla si k nemu. Ešte nikdy nebola pri ňom tak blízko. Z hlboka vdychoval omamnú vôňu zrelej ženy. Citeľne sa uvoľňovalo aj napätie vyvolané jej obavami o ďalšiu prevádzku krčmy. Pár minút a pred svedkami sa v najväčšom porozumení dohodli. Maliar sa zaviazal, že už koncom týždňa, za osem tisíc, kvalitne vymaľuje a vytapetuje celú krčmu. Ako preddavok si pýtal iba jednu päťstovku, potom krčmárke nadiktoval, koľko a aké materiály má nakúpiť. Hoci sa dušoval, že sersám a ostatné si zabezpečí on sám, isté ťažkosti sa však neskôr vynorili pri obstarávaní maliarskeho náčinia. Keďže vo svojom remesle už nejaký čas nepracoval, vlastné nástroje, ďaleko od domova, ako pomocný robotník vo veľkozávode nepotreboval. Napokon sersám zohnal ľahšie než to pôvodne predpokladal. Pravda, mal aj šťastie: neďaleko závodu na veľkej stavbe pracoval jeden jeho rodák a ten za fľašku stolového vína ukradol preňho okrúhlu maliarsku štetku, vedro z umelej hmoty, colštok, kefu a nožnice. Taktiež mu zaobstaral drevený maliarsky rebrík, ale ten už nemal odvahu pajznúť a tak si ho iba prísne na dva dni požičal.
Jozef Navrátil sa ako každý deň, aj v piatok popoludní objavil v krčme a pobral sa rovno za pani Renátou, aby ju ako prvú informoval:
– Ráno by som začal s maľovaním vedľajších miestností.
– Môžete, ale to vám poviem vopred, že obsluha hostí má ostať nerušená.
– Okej, v poriadku, – súhlasil maliar a pokračoval už akosi dôvernejšie:
– Milá pani šéfka, u nás je takým zvykom… Mohol by som vás poprosiť o malý foršus, o tri deci červeného?
Krčmárka ochotne prikývla a keď položila pred neho na stôl džbánik vína, nežne ho pohladkala po pleci, zahľadená do jeho tváre a vylúdila k tomu svoj vyskúšaný podmanivý úsmev, čo zapôsobí na každého súceho chlapa.
Jozef Navrátil takmer po celú noc ani oka nezažmúril, v myšlienkach sa stále vracal k maliarskemu remeslu a, pochopiteľne, k čoraz šarmantnejšej Renátke. Nemohol zabudnúť na jej milý a podľa jeho úsudku povzbudzujúci úsmev. Už po dlhé mesiace nemal nijakú dôvernejšiu známosť. Chýbal mu jemný dotyk intímnej partnerky, tá láskavosť a pozornosť, akou dokážu iba milujúce ženy obdarovať mužov. Teraz už ľutuje, že Renátke hneď nenavrhol zadarmo vymaľovať a vytapetovať krčmu… Za takých okolností by určite hrala pri ňom na strunu ešte radostnejšiu…
Iba na svitaní upadol do kratučkého spánku a mal farebný, erotický sen. Ležal na gauči pri žene, v ktorej postupne poznával Renátku, vzájomne sa vyzliekali, roztúžená a milovaná žena ho hladkala všade, po celom tele a aj on sa s ňou nežne láskal. Keď boli už celkom nahí, strhol sa na strašne ostré zvonenie budíka a celkom spotený a vyplašený sa prebral.
Presne o siedmej, na otváraciu hodinu, sa Jozef Navrátil, maliar-natierač, dostavil do krčmy ako do roboty so všetkými potrebnými nástrojmi.
– Môžem začať, ako sme sa dohodli, prosím, som pripravený, – poslušne sa krčmárke ohlásil včera ešte hosť, dnes nečakane dobrovoľník, ktorý ju zbavuje veľkého bremena. Ani teraz však nezaprel v sebe muža, ktorý ženu svojich záujmov očami vždy prepátra od hlavy až po päty, chce vedieť, čo sa na nej zmenilo, či mu vôbec patrí. Renátka svoj stav, očividne po opici, nemohla zastierať. Lilavé kruhy pod očami a vyblednuté líčka bez rozpakov priznávali jej nevyspatosť a prenáramnú únavu, ale i jej ľahostajnosť k dianiu okolo seba. Príchod maliara vzala jednoducho na vedomie, ale nezabudla ako na povinnosť ponúknuť ho obligátnym červeným vínkom a k jeho potešeniu celkom po domácky.
– Na posilnenie, pán Jozef… – položila na pult džbánik vína. – Ako ste povedali, začnite vo vedľajších miestnostiach, na tie je hygienik-kontrolór priam alergický, – povedala apaticky a zhlboka si vzdychla. – Tie musíte dvakrát vymaľovať. Dnes ešte vygletujte aj škáry a vôbec steny veľkej miestnosti, aby vám na zajtra ostalo iba tapetovanie. Musíte sa poponáhlať, lebo dnes zatváram krčmu skôr, s priateľom sme si rezervovali stôl na večeru u Strieborného kapra. Ale veď som vám to už spomenula. Či nie? Všetko jedno! – skončila a mávla ľahostajne rukou.
Jozef Navrátil síce prikývol, no náhle ho pichlo okolo srdca. O tom jej priateľovi už počul, vedel o ňom, že je ženatý a veľmi bohatý podnikateľ. So závisťou myslel na neho, avšak uznal, že musí mať dobrý vkus, keď pobalamutil Renátkinu hlavu a vôbec hlavu každej peknej ženy, ktorú si len vyhliadol. Na jeden dúšok vypil polovicu pripraveného vína a s rebríkom vošiel do záchodu.
– Že neviete zdochnúť! Prekliati boháči! – oháňal sa maliarskou štetkou, zahrešil a od raneného srdca si odpľul na podlahu.
Okolo obeda, keď dobrovoľník v službách pohostinstva dokončil maľovku v plánovaných miestnostiach, krčma sa už stihla dokonca návštevníkmi preplniť. Maliar medzitým vychlipkal na lačný žalúdok aj druhú dávku vína a veru cítil, ako mu alkohol stúpa do hlavy. Smelo a rázne podišiel k Renátke, na ktorej tiež bolo badať, že zopár pohárikov ostrého už má v sebe.
– Pani Renátka, pustil by som sa do gletovania stropu, keby ste vyprázdnili miestnosť, – vyzýval pokojne.
– Ale pán Jozef, však ste mi sľúbili, že obsluha môže pokračovať nerušene, či nie? – rozhorčene pripomenula krčmárka. Oslovený sa chcel ovládnuť ako chlap, ani slovíčka neriekol a poslušne začal z rebríka gletovať strop. Zvyšky gletu padali na stoly a sem-tam i na hlavy hostí, čoho si maliar nevšímal. Na prekvapenie hostia rýchlo pochopili situáciu, postupne sa sami premiestnili k stolom na dvore a odtiaľ majstrovi ešte aj fandili. V maliarovi naopak – zrejme úmerne s míňajúcim sa vínom – rástlo pobúrenie a nenávisť voči všetkým prítomným, čo mu boli v ceste a zdržovali ho v práci. Keď dokončil gletovanie stropu, zlostne šmaril náčinie do kúta a z plného hrdla zahlásil:
– Obedňajšia prestávka!
– Ale pán Jozef, nevšímajte si túto háveď ožratú! – zaliečala sa Renátka, keď videla nasrdeného muža a dávala mu takticky za pravdu, len aby s tým, preboha, teraz už netreskol! – Veď už sa len nejedujte! Vieme dobre, že toto pustošenie majú na rováši títo niktoši, čo sa tu po celé dni len povaľujú a sú schopní demolovať celú krčmu. Prosím vás, už len kvôli mne dokončite dnes gletovanie, aby som popoludní mohla zatvoriť. Buďte taký dobrý, prosím, – žadonila úpenlivo a nežne sa chytila jeho voľnej ruky. – Prinesiem vám aj obložené chlebíčky, len ostaňte, nestrácajte čas! Dobre?
Maliara-natierača zaliala horúčava, srdce sa mu rozbúchalo ako zvon. Spomenul si na sladké chvíle, ktoré s ňou strávil, zatiaľ iba vo sne. Ako vtedy, opäť sa hlboko zahľadel do jej očarujúco pekných očí. Ako by ju mohol sklamať? Iste však pochopí, on sa tiež musí aspoň trochu pookriať.
– Pani, potrebujem si na chvíľočku oddýchnuť. Čo som sľúbil, dnes na čas dokončím, uvidíte…
Bez ďalších rečí sa pobral do parku oproti krčme, kde hneď z kraja, akoby práve na neho čakala voľná lavička. Ležal so zatvorenými očami a myslel na bývalú manželku a dve deti. Čo asi robia v tom ďalekom Zemplíne? Či nezabudli naňho a či ho niekedy spomínajú? Porozmýšľal aj o sebe, o svojom zbabranom živote. Prečo sa vlastne rozviedol, prečo ho len žena opustila? V hĺbke duše tajne priznáva, že jeho Katka mala pravdu, keď to s ním už ďalej nemohla vydržať. Katka! – oslovil ju v polospánku, – povedz mi, prečo? – a vzápätí usnul. O dobrú hodinu sa vrátil do krčmy a začal tapetovať malý sklad, čo Renátka spomínala iba ako svoju kanceláriu. Práca mu nešla tak, ako si predstavoval. Krčmárka kúpila, pravdaže, najlacnejšie tapety, nie div, že sa po natretí lepidlom premočili a preto sa ľahko aj trhali.
– Pán Jozef, môžem vám pomáhať? – volala od dverí krčmárka. – Požiadala som výčapníka, aby obsluhoval hostí aj pri stoloch. Tu máte, doniesla som ešte vínko, posilnite sa. Aj ja si dačo lognem, mám prečo. Predstavte si, priateľ mi jednoducho zavolal, večera u Strieborného kapra je het, vraj nemá čas. Aby ho čert vzal tam, kde je!
Jozef Navrátil to rád počul, rozplýval sa šťastím a voči Renátke možno i zahorel láskou a oddanosťou, ale pocítil aj preveľkú vďaku, že je tu s ním, že mu pomáha. Zabudol na všetky svoje poníženia, zabudol aj na manželku, na deti… na všetko zabudol. Renátkina prítomnosť oživovala v ňom nádej a zmocnil sa ho pocit akejsi istoty, že si ho niekto predsa len všíma a potrebuje ho. Je už isté, že mám u nej nejakú šancu, – pomyslel si a začal si veselo pohvizdovať. O pol hodinky budeme hotoví a vtedy ju pozvem na večeru ja, veruže ja a neostane ako sirota opustená, – rozhodol sa.
Robota im teraz už išla ako po masle. Renátka natierala tapety, muž ich odborne, dobre nacvičenými pohybmi lepil na stenu a kefou dôkladne vyhladil. Občas sa zastavili na chvíľku, vymenili si veľavravné úsmevy, posilnili sa i trúnkom a potom pokračovali v práci. Mali nalepiť už iba jeden-jediný kotúč, keď sa vo dverách objavil výčapník s mobilným telefónom v ruke.
– To je pre teba, Renátka, – povedal a slušne sa vzdialil.
– Tak predsa prídeš? To je super! – kričala nadšená Renátka. – To je nádherné! Aj stôl je ešte rezervovaný! Áno… áno… Tu je všetko v najväčšom poriadku. Čakám, drahý! – jasala od radosti. – V tomto momente som už aj hotová. Čakám… čakám ťa, miláčik… Pán Jozef, – obrátila sa k mužovi, – dokončite to sám, ja už predsa len musím odísť…
Jozef Navrátil, nemý svedok šťastia, ktoré sa tak nečakane vrátilo k šarmantnej krčmárke, ju nemohol ďalej počúvať. Lepidlom natretý pás tapiet, čo sa chystal natiahnuť na stenu, ešte v náhlom šoku zhúžval a napajedený treskol do kúta na podlahu, potom aj nožnice, kefu a všetko, čo mu padlo do ruky, pozhadzoval na dlážku. Pred očami sa mu zrazu vytvorila temná neprehľadná hmla. Záchvat zlosti bol natoľko silný, že bezmála upadol do mdlôb… A keď sa mu myseľ trošku vyjasnila, už vedel, ako sa pomstiť. Strhol pred chvíľočkou čerstvo nalepené tapety zo steny, šmaril ich na zem a zúrivo pošliapal.
– Chlapci, tento človek sa zbláznil! – volala zúfalo z celého hrdla Renátka. – Poďte sem! Je to blázon! – vrieskala hystericky.
Traja muži vtrhli do skladu a vrhli sa na soptiaceho, stále ako zmyslov zbaveného Jozefa Navrátila. Dvaja ho pridržali a tretí mu päsťou niekoľkokrát celou silou vrazil na utíšenie do tváre. Jozefa ani tieto rany nepoložili, stál pevne na nohách a nechápavo sa trpko usmieval na Renátku, na nepoznanie inú.
– Ty smradľavý vandrák, prac sa už aj odtiaľto! – ziapala žena ako zmyslov zbavená. – Ty si si ozaj myslel, že ty a ja…? Haha… to ma držte… – rozosmiala sa uštipačne a vystrúhala komickú grimasu. – Vravím ti, už sa aj ber odtiaľto! – a ukázala smerom k dverám. – A neopováž sa sem nikdy viac vstúpiť! – dodala na výstrahu.
Jozef Navrátil, bývalý každodenný hosť ošarpanej krčmy, ženou ohrdnutý muž, maliar a natierač bez práce, nechal tak všetko náradie, ešte aj maliarsky rebrík, ráznym krokom priam vypadol z krčmy a zamieril oproti do parku. Až tu si uvedomil, že mu tečie krv z nosa a nemá pri sebe ani vreckovku, utierať si ho môže iba do rukáva. Vhod mu prišla voľná lavička, tá istá, čo ho aj na poludnie čakala. Hneď na ňu duševne zronený klesol a chvíľku si so zatvorenými očami v mysli ako film premietal dianie okolo seba v posledných dňoch a hodinách. Mocné city nenávisti ho opantali pri pomyslení na zanedbanú krčmu, na hostí pochybnej povesti a na milovanú, teraz už znenávidenú, nad tým všetkým vládnucu Renátku. Bolo mu pod psa, cítil sa ponížený, oklamaný a celkom zničený. Do úplnej reality ho však čoskoro neúprosne vrátili tvrdé chlapské päste. Mlátili ho hlava-nehlava a keď skĺzol na zem, nemilosrdne ho dokopali.
Jozef Navrátil sa z mdlôb pozviechal až niekedy na svitaní. Cítil, že ho všetko, celé telo prenáramne bolí. Iba s veľkou námahou, vypätím síl sa dokázal postaviť na nohy. – Či ma len dorichtovali, – pomyslel si pri dôkladnejšom skúmaní svojho tela. Zhrbená postava, bledá, doráňaná tvár, šaty nasiaknuté krvou a posiate kvapkami farby a lepidla. – To nič, – ozval sa vnútorný hlas v pravej chvíli. Rukávom si poutieral krvavé napuchnuté pery a dôkladne si oprášil šaty. – To nič, život ide ďalej, – zopakoval v duchu ešte raz a mávol rukou.
Po dobrej chvíli stál už pevne na nohách. Vstať teda dokázal, ale že prežije vedel, až keď sa rozhodol vykročiť smerom k podnájmu. Kráčal sviežo a na cestu mu už svietili hrejivé, životodarné lúče vychádzajúceho slnka letnej nedele.

Päťdesiat rokov

4. apríl 1941.
V tento deň som sa narodil. Ale nie tak, ako si to vy predstavujete, pretože mňa ešte bocian doniesol. V tom čase, presne štyri roky pred oslobodením vlasti, svetový názor nebol ešte vedecky natoľko vypracovaný ako dnes. Takže bociany s košíkom v zobáku voľne poletúvali a smelo, nikým nerušené sadali do vyhliadnutých dvorov. Po dlhom lete nad horami-dolami sa bocian v jednej chvíli ozval: „Ja ťa tu vyložím!” Cez škáry košíka som zbadal, že sme nad Kostoľanmi pri Kláštori, v Plešianskej stolici, a pomaly, mäkulinko sa spúšťame na dvor rodičovského domu. (Aspoň takto som to počul od svojej mamy.)

24. december 1944.
Je Štedrý deň. K nemu sa viažu moje prvé spomienky. Po pekelne hlučných výbuchoch granátov, rapotaní samopalov a iných gverov sa ponad dedinou pomaly rozhostilo nebeské ticho. Tíš ulice nás osmelila vrátiť sa domov z najväčšej pivnice najzámožnejšieho gazdu dediny, kde sme sa napokon dočkali konca krvavého zápasu. My, deti, starší brat a ja, sme od rodičov počuli, že dedina má nových gazdov. Keď sme vstúpili do našej kuchyne, ovanul nás štipľavý mrak machorkového dymu a ťažký pach ľudských tiel. Miestnosť bola bitkom nabitá. Ako haringy sa v nej tlačili vojaci, postarší i mladší, fúzatí i s holou bradou. Sedeli s ťažkou sklonenou hlavou, na smrť vyčerpaní a beznádejne smutní. (Aspoň mne sa to vtedy tak videlo.) Nás si ani nevšímali, boli sme im celkom ľahostajní. V tom hustom dyme som však dobre videl, že pili červené víno, také, aké sme mali aj my. (Neskôr mi mama povedala, že všetko naše víno bolo tam, lebo čo vtedy nevysúkali, to odniesli.)

5. september 1945.
Mama ma súri, musíme zájsť do ovody. Vôbec ma ta nič neťahá, radšej by som ostal s ňou doma, alebo sa hral na guľky so susedovým Pištinkom. „Musíš ísť, aspoň ti tam dajú niečo zajesť. My doma ništ nemáme ničeho, však vieš, že otec je prevelice ďaleko, v zajatí.” V ovode sedíme na dlhých laviciach, pekne v radoch, ako lastovičky na vedení. Ovónéna nám z veľkej konzervovej krabice lyžicou pchá do otvorených úst nasladlú varenú fazuľu. My usilovne otvárame ústa ako vtáčatká. „Jedzte, je to americká bobica!” a každému nám naberá tou istou lyžicou.

1. september 1947.
V tento deň si začínam klásť základy kariéry príslušníka inteligencie. S mamou kráčame na otváraciu slávnosť školského roka. „Škoda, že tvoj apo sa nedožil tohto dňa,” riekla trasľavým hlasom. Cestou ju prehováram, aby ma dala zapísať do druhej, alebo ak možno, radšej do tretej triedy a moju žiadosť aj odôvodním tým, že predsa už viem čítať a písať. Mama sa prehovoriť nedá. „Musíš nastúpiť do prvej triedy!” vyhlási rozhodne. Po slávnosti sa ma igazgató báči opýtal, či som rád, že som už školákom? Cigánil som mu, lebo som prikývol.

9. marec 1952.
Po vyučovaní sme sa zo školy všetci museli presunúť do kultúrneho domu v susedstve, kde nás čakala parádne vyzdobená sála plná umelých kvetín, zástav a transparentov s dlhými heslami, ktoré nás mali nadchnúť za víťazstvo mieru, socializmu, komunizmu a vyzývali na neúprosný boj proti vnútorným i vonkajším nepriateľom. V strede dekorácie sa z najviditeľnejšieho miesta, z velikánskej fotografie milo usmieval génius, veľký náš vezír, láskavý otec všetkého pracujúceho ľudu, detí a študujúcej mládeže. Pod jeho portrétom naše zraky upútalo číslo 60, už aj preto, lebo bolo vystrihnuté z pozláteného papiera. Ja som však meravo civel na obraz: nikdy v živote som nevidel takúto ligotavú plešivú hlavu. Igazgató báči rečnil o našom veľkom vodcovi, učiteľovi, otcovi a dobrodincovi, ktorého aj v mene nás všetkých pozdravil s bezhraničnou vďakou a láskou v srdci a ktorému sme želali všetko najlepšie po celý jeho život, až po tú jeho najkonečnejšiu stanicu. V kultúrnom programe som recitoval aj ja, predniesol som báseň pod názvom Óda na nášho vodcu.
Popoludní ma mama poslala do obchodu po chlieb. Rad bol už riadne dlhý, no o chlebe nebolo ani chýru ani slychu. Po dvoj, možno aj trojhodinovom čakaní prifrčal malý nákladiak a vodič s predavačkou zložili z neho niekoľko košíkov chleba. Rad sa pohol dnu. Nedal som sa z neho vytlačiť, bojoval som zo všetkých síl: dostal som sa až k dverám a odtiaľto potom iba centimeter za centimetrom som sa mohol predierať až k pultu. Z obrazu na stene ma po celý čas posmeľoval pokojný úsmev nášho holohlavého vodcu. Darmo-daromne, z chleba sa mi neušlo. S plačom a so zvesenou hlavou som sa dostavil domov. V ten deň sme večerali kozie mlieko. Mne maškrtníkovi mama doň namiešala aj troška slivkového lekváru.

10. september 1952.
Asi práve tohto dňa som sa začal chystať na politickú kariéru. „Ja, … mladý pionier Maďarskej ľudovej republiky, pred pionierskou zástavou na pionierske čestné slovo prisahám: skutkami budem slúžiť svojej vlasti a pracujúcemu ľudu,” znela naša kolektívna prísaha. Všetci piataci sme sa zaviazali, že sa budeme učiť a správať tak, aby sme boli o štyri roky „hodní členstva vo Zväze pracujúcej mládeže”.

Celý rok 1955.
Nastupujem do dvojjazyčnej strednej školy v hlavnom meste. Všetci prváci sa automaticky stávame členmi Zväzu pracujúcej mládeže, všetci sme hodní tohto členstva. V DISZ-e politizujeme. Nedá nám však, že jediná naša strana mesačne vydáva uznesenia, ktoré si (akože ináč?), protirečia. Igazgató báči nás utišuje. „Strana a jej vedenie hľadajú tú najlepšiu cestu,” hovorí na školských oslavách výročia Veľkej októbrovej socialistickej revolúcie.

Marec 1956.
Boj proti kultu osobnosti sa vyostruje. Na marcovej schôdzke DISZ-u nám o tejto pliage prednáša obvodný inštruktor. „Boríme sa s osobným kultom, ničíme ho, už mu trháme aj korene.” Čo k tomu dodať? Má hrubú kožu na ksichte.

18. júl 1956.
Výmena stráže. Hlavy padajú. Aj tých doposiaľ všemocných a najväčších ľudí čaká prepadlisko. Holohlavý génius, vezír, otec, dobrodinec atď. zmizol z arény, a to prenáramne ďaleko, pek­ne-krásne friško odmašíroval odtiaľto až na takých dvetisíc kilometrov. Chtiac-nechtiac, musel odfrčať. Náš učiteľ matematiky, ktorý mal tvár zavše vážnu, až smútkom zahalenú, a ani za svet by sa nebol nikdy usmial, v ten deň nám v tábore vyspevoval pesničky. Medzi nimi i túto: „Išla baba pec kúriť, spálila si šeckú riť…” Nie, nemal vypité. Bol zarytým abstinentom.

6. október 1956.
Deň národného smútku. S najlepším priateľom, spolužiakom a navyše rodákom sme sa rozhodli, že bez nás sa ten po­hreb konať nemôže. Vedeli sme, každý vedel, že to nebude iba po­hrebná ceremónia, ale celkom iné, obrovská demonštrácia. Cintorín bol od nášho internátu iba na tri zastávky električkou. Predsa sme začiatok obradu zmeškali, pretože električky sa pre obrovský nával ľudí k miestu zhromaždenia ani nedostali. „Nikdy viac samovládu! Dole s despotami!” čujeme z reproduktorov. „Vinníci sa previnili! Hriešnikov neminie trest! Práva! Slobodu!” Dav sa nakoniec pokojne rozišiel. Bol som preveľmi sklamaný.

23.-30. október 1956.
Svojsky bojujem za slobodu. S priateľom sme všade, kde sa niečo deje. „Novú vládu! Rusi domov!” Od budovy rozhlasu strieľajú do nášho davu. S priateľom ozlomkrky bežíme odtiaľ a zastavíme sa až v internáte. Dlho však ani tu nevydržíme. Najprv sa potulujeme po veľkej okružnej triede, navečer potom namierime k fúzatej soche generalissima, najväčšieho génia ľudstva a vodcu celého pokrokového sveta. S neskonalou zvedavosťou sledujeme, s akou námahou, iba horko-ťažko zvalili ľudia v montérkach na zem to bronzové monštrum nesmrteľného. S čižmami si však nedali rady, ostali na mieste, na žulovom podstavci. To námestie preto prezývali neskôr aj Námestím čižiem.

6. november 1956.
Priateľ, s ktorým som bol pečený-varený, ma objíma. „Zdrhnem na Západ,” zasväcuje ma do svojich plánov. „Ty sa nemáš čoho báť,” posmeľuje ma. Vskutku nie. Mal som šťastie a rýchlejšie som zutekal než on. Jeho chytili a tak strašne ho zmlátili, že až na druhý deň sa mohol vrátiť do internátu. Pravda, už ako zaevidovaný.

Celý rok 1957.
Učím sa a politizujem. Moji učitelia dokonca mienia, že by som mohol zastávať funkciu tajomníka školskej organizácie Zväzu komunistickej mládeže. (Kdeže bol vtedy už DISZ!) Tak ma vyznačili (nie zvolili) do tejto funkcie. Spolužiaci sa mi škodoradostne vysmievajú.

Celý rok 1958.
Moji učitelia sú tej mienky, že som ľahostajný voči mládežníckemu hnutiu a rázne ma zbavili funkcie. V novinách takmer denne čítam, že súdne procesy voči kontrarevolucionárom pokračujú. „Úhrnným trestom odsúdený na smrť… Úhrnným trestom odsúdený na doživotie… Úhrnným trestom odsúdený na pätnásť rokov odňatia slobody… Úhrnným trestom…”

September 1959.
Život mi teraz plynie v novšom internáte, vo vysokoškolskom. Mojím duševným pokrmom sa stáva kino. Kupujem si lístky na tie najlacnejšie sedadlá, odkiaľ na premietacie plátno často ani nedovidieť. Tichý Don. Osud človeka. Žeriavy tiahnu. Konečne niečo dobré, umelecky hodnotné, čo sme vôbec odtamtiaľ dostali. Každý z týchto filmov si pozriem najmenej dvakrát.

Celý rok 1962.
Tvrdo sa učím, chystám sa na inžinierske povolanie. Akoby aj nie, veď ináč by som nedostal štipendium a bolo by po mojom štúdiu. Kino však naďalej ostáva mojím najmilším koníčkom. Balada o vojakovi. Čisté nebo. Po večeroch náruživo hrávam šachy so spolubývajúcim priateľom. Aj napriek tomu, že obyčajne prehrávam. Akurát zalamujem ruky pred istou prehrou, keď do našej izby vtrhnú dvaja neznámi mladíci v kožených kabátoch. Neotáľajú. „Čo myslíte, správne rozhodol ÚV, že súdruha M. zbavil všetkých straníckych i štátnych funkcií?” Vyľakali sme sa. Čo na to? Čo chcú títo od nás? Veriť sa nám nechce, že by toho niekdajšieho pekára („Nie žemle sú malé, ale vaše papule sú veľké.”) chceli odvolať, vlastne odvolali zo všetkých funkcií? Veď je, či bol, človekom číslo 2 a navyše nepoznal zmilovanie nad tými, čo mali niečo spoločné, hoci len aj to najmenšie, s udalosťami z päťdesiateho šiesteho roku. Sami sme ho počuli rečniť po oných udalostiach 1. mája na námestí pred naším internátom: „Do basy s nimi, nech tam zhnijú! Dvihli ruku na stranu, na moc pracujúcich!” S priateľom mlčíme, sme v pomykove. „Tak, ?o si mysl?te??čo si myslíte?” provokujú nás akísi návštevníci. „ÚV vie, čo robí,” mrmleme popod nos. Neznámi len mávnu rukou a nadutí sa vytratia. Idú do susednej izby.

Júl 1964.
Hľadám si prácu. Vysoká škola je ľahostajná, vôbec neberie do ohľadu moje nároky. Ponúka mi pracovisko niekde pánu bohu za chrbtom, v nejakom zapadákove. Mne sa z hlavného mesta nechce. Všetci známi, ešte aj rodičia dievčaťa, s ktorým chodím, mi zháňajú nejakú robotu. Konečne sa ocitnem pred personalistom na kádrovom oddelení. „Vstúpili ste už?” je jeho prvá otázka. „Ešte nie,” hovorím ticho s pocitom hanby. „U nás každý vstúpil,” pozerá sa mi prísne do očí. Aj ja vstúpim, stávam sa súdruhom.

Február – august 1968.
Na našom oddelení sa deň čo deň melú tie isté heslá: tovar, trh, vlastníctvo, súkromný majetok. Preč s klapkami na oči! Potrebujeme agilných, iniciatívnych ľudí! Miesto kádrového posudku – talent! Práve na Deň ústavy cestujem s manželkou k vode. Chcem mať pokoj, chcem zabudnúť na trampoty, otravy pracoviska a vôbec chcem na všetko zabudnúť. Na druhý deň v podnikovej zotavovni sa zobúdzam práve tak zavčasu ako doma. Tranzistorák už tlačím k uchu. „Naše vojská v noci prekročili maďarsko-československé štátne hranice, aby poskytli bratskú pomoc československému ľudu a plnili svoju internacionálnu povinnosť.” Neverím vlastným ušiam. Čo? Akú pomoc? Akú povinnosť? O pol hodiny správu rozhlas zopakuje. Teda žiadne nedorozumenie. Maďarské vojsko na Žitnom ostrove, v Komárne, Nových Zámkoch, Lučenci a v iných mestách. Neslýchané! Aké však šťastie, že nie som vojakom, že nie som medzi tými, čo s tankami išli do susedov poskytnúť bratskú pomoc. Myslel som na náš päťdesiaty šiesty rok a nesmierne som sa hanbil, že aj naši vojaci išli rozbiť československý päťdesiaty šiesty rok. Trčím v zotavovni, okrem rozhlasových správ nič nevnímam, nič ma ani nezaujíma. Tranzistorák mám furt pri uchu, počúvam všelijaké rozhlasové vysielania z Prahy. „Musíme sa premiestniť, lebo nás Rusi objavili! Za pätnásť minút sa opäť ozveme!” A takto to ide celé božie dva dni. Rádio mám jednostaj pri uchu. Aj pri raňajkách, obede či večeri. Na tretí deň sa znechutene balíme, cestujeme domov. Ja s tranzistorákom pri uchu. Od tohto času som nikdy viac o poukaz na rekreáciu do podnikovej zotavovne nežiadal.

August 1970.
Na straníckej schôdzi ku Dňu ústavy mám slávnostný prejav. Mám pocit oprávnenej hrdosti, keď rečním o úspechoch, o príjmoch a aktívnom exporte, o stále sa zvyšujúcej pohyblivej mzde. Len takto ďalej! Nepozerať ani doľava, ani doprava – kráčať iba dopredu! Napred!

August 1971.
Žeby sa železná opona začala dvíhať? Po troch neúspešných pokusoch mi konečne dali pas. Hurá! Cestujem s priateľom (na jeho aute) za tú onú oponu do záhadného, tajuplného sveta. Vo vrecku sa mi skrýva okrúhlych päťdesiat dolárov, čo mi pridelila štátna banka. Nič viac. Tam vonku od toľkej krásy a bohatstva sa mi až hlava točí. Ešte aj tráva je tu zelenšia, aj luft je iný ako doma. A tie výklady! Všetko porovnávam. Potom nasleduje – ako sa patrí – návšteva umeleckých pamiatok a múzeí. Rozhodne mám pocit menejcennosti, cítim sa byť celkom ponížený. Aj vreckové sa nám rýchlo míňa. S hrôzou berieme na vedomie, že benzín nám nevydrží ani po hranice, preto sa predčasne poberáme domov. Priateľ je nútený obetovať našu železnú rezervu: štangľu pravej maďarskej salámy. Za túto lahôdku sa zmiloval nad nami náš neznámy rakúsky dobrodinec a na čerpacej stanici nám benzínom dopoly naplnil nádrž. Na hraniciach sme si konečne vydýchli. Na rakúskych sa na nás ani len nekukli, na našej strane nás však čakali – pohraničiari so samopalmi namierenými na nás. Hľa, už sme doma, medzi svojimi! Na rozkaz colníkov sme potom z auta všetko vykládli na dlhý pult. Všetci sme boli prenáramne sklamaní. Aj colníci, lebo nič nenašli.

August 1972.
V Dunajskom ohybe staviam chatu. Nie veľkú, ani parádnu, takú akurát. Po päťapolročnom vyčkávaní si v čepelskom prístave preberám novučkú Škodu Š-100. Je to prvé auto v mojom živote. Jasám od šťastia, optimisticky naladene sa pozerám na celý svet. Chystám sa k moru do Juhoslávie – prirodzene, na no­vej-novučičkej škodovke. Život je krásny!

Február 1974.
Naši susedia-bratia nás zhovievavo, s úprimnými obavami varujú: nebude dobrý koniec tomuto bohatstvu tovarov v obchodoch, nekontrolovanému zvyšovaniu životnej úrovne a hlavne pokusom hľadania nových všakovakých cestičiek v hospodárstve. Mne sa táto ich starostlivosť o nás nepozdáva.

Celý rok 1976.
Chvalabohu, spamätali sme sa. Nestratili sme duchaprítomnosť, následkom rýchlych vládnych opatrení naša životná úroveň už stagnuje. Ja však tak cítim, že nielen stagnuje, ale rozhodne klesá. Spasíba, tavárišči! Danke, Genossen! Sme vám vďační, zachránili ste nás od kapitalizmu. Chatu v Dunajskom ohybe navštevujem oveľa zriedkavejšie ako predtým.

Celé roky 1978-79.
Na straníckych schôdzach o ničom inom nehovoríme iba o efektívnosti. Efektivitou za efektívnosť. A o tom, že sa zadlžujeme, že úroky splácame z novších a novších dolárových pôžičiek. RVHP nefunguje, presnejšie funguje, ale veľmi zle. Zmluvy nedodržiava ani jedna strana. Pochopiteľne ani náš závod. Blíži sa koniec sveta? Pozerám sa na jeden z priamych prenosov z Červeného námestia: úprimné objatia, súdružské bozky na pery, slávnostná manifestácia, transparenty, nekonečne dlhé rytmické potlesky, práve ako za mojej mladosti. Neblíži sa koniec sveta.

August 1983.
Dostal sa mi do rúk pre mňa doteraz neznámy samizdat – malá štencilom rozmnožená brožúrka. Musím priznať, je to odvážne čítanie. Najčastejšie sa vyskytujúce pojmy: spoločenská nespravodlivosť, zastaralé hospodárstvo, neschopné vedenie, bábkové figúry bez odborného vzdelania, skreslené štatistické údaje, dezinformované masy, chudoba, kríza. Proletári chcú väčší kus chleba, inteligenti pracujú do úmoru, mládež je ľahostajná, na všetko kašle. Uznávam, autori vôbec nepreháňajú. A závidím im ich nebojácnosť.

August 1984.
Tlač, rozhlas a televízia optimisticky hlásajú, že po siedmich biednych rokoch stojíme na prahu rozmachu a je nepredstaviteľné, aby bola u nás nezamestnanosť. Ale také niečo! U nás na oddelení vykopli piatich odborníkov a počul som, že z celého závodu pošlú het najmenej ďalších štyridsiatich dvoch ľudí. Pred týždňom emigroval môj švagor, ktorý bol vo vysokom postavení. Že by bol lepšie informovaný ako ja?

11. marec 1985.
U veľkého brata na miesto zomretého starého vodcu nastupuje mladý, energický muž. „Naša krajina nikoho neohrozuje a ne­snaží sa vydobyť si vojenskú presilu,” čítam v úvodníku prehlásenie nového vodcu. „Ciele strany sú jasné a dôstojné.” Charašo, ale či mu po toľkých zlyhaniach môžem dôverovať?

Celý rok 1987.
Na straníckej schôdzi si živo vymieňame názory o tom, či krajina ozaj prežíva krízu. Mnohí mienia, že iba kapitalizmus môže byť v kríze, my by sme mali iba ponaprávať chyby. O tom, či je v tejto etape socializmu predstaviteľná parlamentná demo­kracia s viacerými stranami, je náš postoj jednotný: v nijakom prípade. Šíria sa chýry o založení MDF. „V našej vlasti niet žiadnej krízy, v nijakom zmysle slova,” povedal prvý občan krajiny. „Máme iba ťažké problémy a úlohy, ktoré vytrvalou prácou a obnovením rešpektu pracovného poriadku riešime.” Keď to vraví on, ja mu musím veriť. Veď ma k tomu viaže aj stranícka disciplína.

Celý rok 1988.
Zaisťovanie opozičných mladých je na dennom poriadku. Ešte častejšie je vylučovanie nespokojných členov zo strany a veľké zmeny nastali aj v zostave vlády. Informácia polície: „Univerzitní poslucháči a mladí príslušníci inteligencie sa pokúšajú zakladať protizákonné organizácie, preto ich polícia predvolala na výsluch…” Vláda pozvala pápeža na návštevu. Založil sa Klub verejnosti a znovu ožili maloroľnícka strana, Národná strana roľníkov, komunistická strana a sociálnodemokratická strana. Uvažujem: vystúpiť a vstúpiť, alebo vystúpiť a potom nevstúpiť. Som bezradný. Všetci vystupujú. Aj ja sa k nim pridávam. Tajomník strany mi šepká do ucha: „Potom si dávaj veľký pozor!” Dobre, ale na čo si mám dávať pozor? Chalan zo susedov mi na chodbe nášho domu nahlas hovorí celkom iné: „Uvidíte, kontrarevolúcia z päťdesiateho šiesteho roku bude čoskoro ozajstnou revolúciou, bojom za slobodu.” Beriem štvoraké pilulky. Tento pluralizmus ma úplne vykoľajil. Znovu a stále som celkom bezradný.

Celý rok 1989.
Udalosti sa zrýchlili. Ja iba zmätene krútim hlavou. Založil sa Opozičný okrúhly stôl, vznikli nové strany: demokratické fórum, strana mladých demokratov i slobodných demokratov. Zrodil sa zákon o spolčovaní, otvorili sme západné hranice pre východných Nemcov, a čo bolo ešte dôležitejšie: udalosti v roku päťdesiatom šiestom vyhlásili za ľudové povstanie. Ten chalan zo susedov mal pravdu. Odkiaľ to len bral? Po tomto všetkom nečudo, že štátostrana zaniká a mení sa na socialistickú.

Celý rok 1990.
Parlamentné voľby: totálna porážka socialistov. Nový parlament, nová vláda. Mená ich členov som doposiaľ ani len nepočul. Parlament sa stal fabrikou na výrobu nových zákonov. Rodí sa teda demokracia, upevňuje sa nezávislosť a suverenita krajiny. (Sovietske vojská ťahajú už het). Hospodárske ťažkosti sa však prehlbujú. Zatiaľ mám prácu.

24. december 1991.
Je Štedrý deň. V mojom živote presne päťdesiaty. Sám sedím pred jedličkou. Ach, zabudol som spomenúť, že už dávno som sa rozviedol. Náš domov snov a milovaní sa veľmi skoro začal rúcať, až sa napokon celkom zvalil. Iného východiska nebolo, rozišli sme sa s vražednou nenávisťou voči sebe. Ostal som v družstevnom byte sám, lebo ten prisúdili mne. Pod stromček som si položil košeľu a kravatu (ako obyčajne), čo som si sám kúpil, bestseller Vrahovia revolúcie r. 1956 a Lexikón sexuálneho života. Rozhlas vysiela vianočné koledy. Siahnem po liste, ktorý som ráno dostal spolu s vládnym denníkom. „S ľútosťou Vám oznamujeme, že vzhľadom na nedostatočný odbyt našich výrobkov musíme zastaviť ich produkciu a tým zrušiť i pracoviská. 31. decembrom sme nútení zrušiť s Vami pracovný pomer. S pozdravom: (nečitateľný podpis) generálny riaditeľ podniku.” Na chodbe domu deti s vatovými bradami spievajú „Narodil sa Kristus Pán, veseľme sa…”

1. január 1992.
Šťastný Nový rok! Začínam aj ja nový život: od dneška nemám zamestnanie. Príde mi na rozum, že chalan zo susedov podniká. Mal by som zájsť k nim, popriať im do nového roku všetko najlepšie a len tak mimochodom sa mládenca opýtať, či by nemal nejakú prácu aj pre mňa.

Chválenkárky

I
ng. Elena Jánska, asistentka direktora miestneho drevospracujúceho závodu, po kratučkom nočnom spánku sa prebrala na poryvy ostrého pálenia v žalúdku. Točila sa s ňou celá izba a len s vypätím síl sa odtackala do kúpeľne, kde sa jej neisté kroky zastavili až pred čerstvo zapareným zrkadlom. Cítila sa zmordovaná, ako keby bola po hlučnej podnikovej zábave a chľaste. Veľmi ju vystrašil pohľad do zrkadla a obraz, ktorý sa len pomaly vymaňoval z objatia pary. Z tváre strhanej bôľom nevraživo civeli na ňu uplakané oči. Chtiac-nechtiac spoznávala známe črty. Žiaľ, boli to najmä nápadné, prakticky už neodstrániteľné hlboké ryhy v kútikoch úst, čo ešte viac zdôrazňovali pochmúrny výraz akoby cudzieho obličaja. Ďalšie vrásky, ktoré objavila okolo očí, ju nečakane zaskočili, nebola si načistom, kde sa tu vzali – sú nové, či ich už azda i videla, alebo doposiaľ jednoducho prehliadala? Každá jedna z nich tu ostala ako svedectvo na osudový zážitok. Je pravda, v poslednom čase sa iba zriedkakedy okukávala v zrkadle, hoci i mohla, keď si zavše česala vlasy alebo upravovala klobúčik na hlave. Jej zrak sa zbabelo vyhýbal dôkladnejšiemu bádaniu nepríjemných zmien, ktoré sa postupne po celej tvári zmocňovali čistej pleti. Teraz by sa však rada dozvedela, či kolegyne v práci nedajboh postrehnú, že tejto noci nespala a že s ňou čosi nie je celkom v poriadku. Veru iste vidno, že ani oka nezažmúrila, iba sa prehadzovala na posteli, poplakávala a uslzenú tvár zabárala do vankúša.
Pred dverami kancelárie vybrala z kabelky malé zrkadielko a úchytkom si ešte raz prezrela tvár a hlavne oči. Šminky a dokonalý mejkap aj teraz činili zázraky, ale jej nevyspaté, krvou podliate oči akiste neujdú najmä pozornosti kolegýň, ktoré ju poznajú ako vlastné papuče. Zhlboka si povzdychla, na tvári vylúdila najmilší úsmev aký len mohla a razantne stlačila kľučku na dverách sekretariátu riaditeľa závodu. Ako sa povie, „kocúr zrejme nebol doma” – prezrádzala to očividná pohoda v miestnosti plnej rozšafnej vravy i chichotu pracovníčok oddelenia. Z rádia znel populárny hit na pekný deň, luft nasýtený čokoládovou vôňou kávy, ktorú práve nalievala do horčičiakov mladšia kolegyňa Anka Uličná. Staršia, Zuzka Kováčová, sedela za písacím stolom a verná svojej figúre pchala do seba maslom natretý chlieb s akousi cesnakovou údeninou. Nevyrušil ich ani príchod Eleny Jánskej, uznávanej šéfky tohto pracoviska, ktorá výnimočne meškala, ale bdieť nad pracovnou disciplínou bolo jej povinnosťou. Skôr ako hlesla čo i len slovko, vítali ju vyškierajúce sa kolegyne, ktorási dokonca i potleskom.
– Elenka, či si ale elegantná! – vyhŕkla zaliečavo Anka Uličná.
– Vari sa niekam chystáš? – pridala sa Zuzka Kováčová.
Obidve však v skutočnosti vyzvedali, komu sa chce šéfka páčiť, predsa najnovšie nie náhodou chodí vždy tak módne vyparádená. Prečo zahovára, keď si medzi sebou zvyknú poklebetiť aj o svojom súkromnom živote? Žeby sa v nej prebúdzala druhá mladosť? Včera si tiež niekde užívala, má to priam na nose napísané.
– Ale dievčatá, dajte už pokoj, nikde som nebola! – ohradzovala sa rázne ako sa na šéfku patrí. – Celú noc som sotva zdriemla, hlava mi trešťala od bolesti, nepomohli ani prášky, – sklopila zrak a polopravdami zatĺkala, prečo je v skutočnosti taká nesvoja. – Na dôvažok aj so žalúdkom mám patálie… Bolesť ma začala kváriť ešte včera popoludní, keď boli u mňa aj moje detičky. Nuž, nič zo mňa nemali…
– Á, tie naše deti, tie naše veľké detičky! – oduševňovala sa Zuzka Kováčová. Bola to jej téma, šéfkine trable jej v tej chvíli už mohli byť ukradnuté. – Predstavte si, môj Ferinko… môj jedináčik… má už Kristove roky, pohodlný bytík v podnájme, ale druhé lôžko vedľa neho je ešte voľné. Práve včera som ho navštívila. Len si povážte… Môjho potomka vymenovali za vedúceho hlavného oddelenia. Hlavného! Doteraz ma vždy presviedčal, že on veru netúži po žiadnej vysokej funkcii, že on sa dobre cíti aj v koži radového pracovníka… Ale také! A teraz tu ho máte! Je vedúcim hlavného oddelenia! Aj pohárom šampusu ma ponúkol. Hádam teraz už ťažšie bude odolávať čarom prefíkaných ženských, čo bažia po vydaji. Viete si predstaviť, ako bez ostychu vyburcuje ich záujem pekný chlapec – zrelý muž bez záväzkov a k tomu vo skvelom postavení? Takého dnes už ako ihlu v kope slamy ťažko nájdeš. Mimochodom, už dávnejšie mu dohadzujem jednu súcu inžinierku z pracoviska, ľúbi sa mi, vám ani nemusím… predsa viete, koho mám na mysli…
Zuzkinu ódu na svojho synáčika Elena Jánska ani poriadne nevnímala, slová šťastnej matky sťaby k nej doliehali zďaleka a stávali sa pre ňu iba monotónnym tokom zvukov, bez akéhokoľvek významu. Lež kolegynkina chvastavá radosť ranila jej beztak ubolenú dušu, vyvolávala v nej postupne zo semena závisti rastúcu nenávisť, a to nielen voči chválenkárke, ale voči každému, kto sa môže tešiť zo šťastného rodinného života, hotového daru nebies. Nevdojak si spomenula na svoju vráskami preoranú tvár v zrkadle. Utkvela v jej predstavách a prenasledovala ju všade, kade išla a kde práve bola, bez okolkov, ako v televíznej reality show. A čo ona? Priznáva si sklon k pretvárkam, predstiera spokojnosť so vzťahmi v rodine i na pracovisku, len aby zachovala pokoj a pohodu okolo seba. Keď ju podozrievali z preflámovanej noci kdesi a s kýmsi, odvolávala sa na bolesti hlavy z migrény. A potom podobne ako Zuzka, aj ona sa pridala a úlisne rozplývala nad tým, ako si fajne mladí žijú.
Elena Jánska však nemohla nemyslieť na to, že včera uväznená vo vlastnom byte márne čakala do noci svoje deti, synátora Janka a jeho manželku Evičku, ako ich pred inými spomínala. Sľúbili, že prídu a po práci si spolu posedia. Keď však dlho nechodili, bola čoraz nervóznejšia, na znak čoho intenzívnejšie začala krčiť čelo, až jej napokon praskli nervy a rozhodla sa, že za mladými zájde ona sama. Dobre tušila, že veci vôbec nie sú v poriadku. Miesto stretnutia jej pripravili ďalšie kvapky bolestného sklamania, ani čoby ich bolo dosiaľ málo.
Ako podľa televízneho scenára osud jej narežíroval neobyčajný príbeh obyčajnej osamelej matky a životnej lásky s túlavým mužom, ktorý krátko po svadbe z ničoho nič záhadne zdrhol niekam do cudziny, stratil sa, rozplynul sa ako dym a nikdy viac sa neozval. Ten vandrák v jej mysli už dávno žije iba ako hmlistá, neurčitá a veľmi zlá spomienka. Ona sa nesťažuje, nie ako jej nevesta. Včera usmoklená Eva neopodstatnene robila zo seba martýrku. Naznačila, že jej milovaný synáčik ešte neprišiel domov a akiste sa nachádza v nejakom pajzli s nejakou štetkou. Elena Jánska svojej neveste neverila. Čo také by chcela? Má sa ako mucha v mliečku. Nechápe ju. Do hlavy jej stúpa hnev. Vždy, keď k nej príde, musí počúvať slová nenávisti na adresu jej jediného syna, ktoré opakuje stále dokola, pričom z jej vražedného pohľadu vanie strach. Pozná svojho Janíka, nikdy neuverí, že by bol schopný dvihnúť ruku na ženu, tobôž na manželku, obťažovať ju alebo vydierať. A veru mal by jej čo vyčítať, veď kvôli nej prerušil štúdium zahraničného obchodu, len aby zarábal! De facto jej dobrácky založený Janko sa stal obeťou samoľúbej márnotratnej ženy. Pravda, dnes je iba obyčajný skladník. Eva sa vydala z túžby po blahobyte, cíti sa však sklamaná. Aj včera jej opäť naznačovala, vraj by mohla ťažiť zo svojej zvodnej krásy, no nie pri jej synovi. Už si rozmyslí pripútať sa k niekomu natrvalo. Intuícia Elenu Jánsku varovala: pomôcť i prekaziť plány nevesty môže iba svokra. Ona nikdy nechcela byť tou povestne hašterivou svokrou, preto skôr nabádala Evu, aby nezhody radšej prekonávala ako stupňovala. Upokojovala ju, že nič nie je stratené, niet problému, čo by sa nedal pri dobrej vôli vyriešiť. Pripomenula jej svoj kríž, ktorý pokorne niesla životom. Stratila muža, ostala sama s Jankom a myslí si, že ho dobre vychovala. Všetka jej snaha udobriť Evu však vyšla navnivoč, nevesta rezolútne ako prvej vo famílii odhalila svoju janusovskú tvár, keď šokujúco brutálne začala ziapať:
– Mám vás všetkých po krk, idem sa rozvádzať! Všetko má svoje hranice, ďalej už nemôžem! – zabedákala, no vzápätí bez rozpakov priznala, že ani po toľkých rokoch sa necíti byť skutočnou manželkou jej syna a nikdy tento panelákový byt nepokladala za svoj domov. Víťazoslávne dodala, že tu nebude ďalej robiť zo seba nijakú neboráčku, ona má kde ísť a vie aj s kým! A kto je vlastne Ján Jánsky? Surovo, nie prvýkrát vmietla svokre do očí, že kým ona, Eva Dzurková, exgenerálova dcéra a až potom Jánska, úspešne vyučuje angličtinu na strednej škole, kde sa teší patričnému rešpektu, zatiaľ jej muž je obyčajný Jano, radový skladník bez diplomu. Niktoš. Preveľký niktoš! A taký si z nej spravil handru. Ako sa len mohla zaňho vydať?! Pre Elenu Jánsku bolo príliš silné a ponižujúce, čo všetko nevesta nakydala na jej syna v jeho neprítomnosti. Drsné slová plné nenávisti sa jej hlboko dotkli, doslova ranili jej dušu. Pocítila nesmiernu ťažobu, sťaby niekto ostrým nožom zasiahol jej srdce rovno uprostred. Šokovaná Elena bezvládne klesla do koženkového kresla v dopoly zariadenej obývačke a veľmi ľutovala, že sem vôbec prišla. Obchádzali ju mrákoty a len s námahou jej došlo, že rozgurážená nevesta v tomto manželstve seba hodnotí neporovnateľne vyššie ako jej syna. No a ju, inžinierku so zahraničným diplomom, do týchto úvah nezahrnula vôbec! Hnev, ktorý v sebe tlmila tabletkami, vzbĺkol ako prudká vatra odporu.
Telefón od generálneho riaditeľa! Dnes prvý pre vedúcu kancelárie, čo zároveň dával každému na vedomie: nastal pracovný čas, všetci majú riadne zarezávať. Prvá „zhasla” Zuzka Kováčová. Na písacom stole, hľa, v momente ani stopy po zvyšku výdatných raňajok! A urobila dobre, práve na ňu z boku výstražne gánila jej šéfka.
Zuzka dávnejšie pociťuje, že ju Elena už nemá v láske, posmešne ju za chrbtom ani inak nevolá len „matka vedúceho oddelenia”. Prečo? Známa vec, škrie ju, že sa nemôže pochváliť vydareným synom ako ona. Nech by aj pukla od závisti, odteraz prichodí i toto oslovenie rozšíriť o slovo „hlavného” a bez pretvárky ju volať „matka vedúceho hlavného oddelenia”. Škoda, že do dôchodku má už iba necelý rok a prestane tým aj práca nadčas. Doteraz nevynechala žiadnu príležitosť privyrobiť si. Jej je jedno, či je piatok alebo sviatok. Zarobené peniaze nevyhadzuje na hlúposti, nepremárni ich na seba, čo je očividné: oblieka sa nenáročne, doslova ledabolo.
– Á, pre mňa obliekanie už nie je také dôležité, nikdy som nebola a ani nebudem frnduľa. Kto chce a má na drahé handry, nech sa páči parádiť sa, – mala Zuzka naporúdzi odpoveď na pripomienky kolegýň k jej skromnej garderóbe.
– A potom, mám väčšiu radosť, ak z peniažkov za nadčasy zavše môžem prekvapiť môjho Ferka a potešiť ho pekným novým pulóvrom, košeľou alebo elegantnou kravatou. Obliekať sa moderne a vkusne, teda nadštandardne, je predsa pre človeka v jeho postavení životne dôležité… Videli ste už Ferinkovu fotku? Musím vám ju ukázať, hľa! Kto by neuznal, že je to fešák, elegantný a múdry chlapec? Každá žena v kútiku srdca musí zatúžiť po takomto mužovi…
– A túto fotku ste už videli? – zdvihla Zuzka do výšky očí vraj najnovšiu snímku, na ktorej bol syn s nevestou a či milenkou.
Elena ju videla najmenej zo päťkrát, ale ako vždy predtým, aj teraz ju zo slušnosti azda až príliš pochválila. Podľa očakávania bokom neostala ani kolegyňa Anka. Siahla po fotografii, ktorú jej Zuzka otrčila až pod nos, a ťuk! – prstom sa dotkla šťastím žiariacej mladej ženy.
– Ľaľa, ľudia, čudujte sa! Ani keby som v nej videla svoju dcérku Eleonórku, moju malú doktorku, – obratne obrátila pozornosť na seba. – Popravde, sú rovesníčky. Radosť pozrieť na tú tvoju nevestu: chutnučká, peknučká, hotová kráľovná krásy! – riekla Anka a odpila si z erárnej kávy, čo najlepšie chutila v horčičákoch, vtipkármi prezývaných „ruský krištáľ”. Vzápätí akoby len pre blízke okolie, no dosť hlasne sa zdôverila, že Eleonórka, dnes-zajtra doktorka práv, má ponuky od špičkových fotografov – vyskúšať, či má šancu vstúpiť do sveta modelingu. Takto sa vlastne za nekonečné chválospevy na dcéru prilepila na ňu prezývka „matka doktorky”. Nemala im to za zlé, všetci vedeli, kto je Anka Uličná. Asi o rok a pol by mohla odísť do dôchodku, ale ona nemá v úmysle rozlúčiť sa s pracoviskom. Už ani preto nie, lebo od rozvodu, čosi-kamsi šesť-sedem rokov, žije sama. Peniaze, čo tu zarobí, veľmi potrebuje. – Čas sú peniaze a peniaze sú luxus, – hovorievala Anka. – Viete, moja doktorka a jej manžel si zvykli na pohodlný život. Môžu si dovoliť všetko, o čom obyčajný človek ani len nesníva a predtým celé generácie na to nemohli pomyslieť. Chcú si užívať, kým sú ešte mladí. Preto aj s deťmi si počkajú. Ak nie teraz, tak kedy majú žiť na úrovni, aká im náleží? No, povedzte! Veruže teraz… A v tomto im aj ja pomáham. Pre seba už nekupujem takmer nič… Ušetrené peniaze mám pre nich…
Preteky Zuzky a Aničky v honosení sa svojimi ratolesťami pokračovali na každom stretnutí, nechýbal vzájomný diplomatický obdiv z „vydarených” detí a partnerov, chvála a sláva každá na svoju stranu. Ich pozornosti neujde ani pani Elenka, ale v poslednom čase sa im čoraz viac vzďaľuje. Predtým dobrá kolegyňa, bývalá kamarátka – teraz požadovačná šéfka, inžinierka Jánska, sa klebietkam svojich podriadených prezieravo vyhýba a čelí najmä dotieravým otázkam „na telo”. Jej súkromný život nech ostane súkromím, stoličkou, na ktorej už dosť pevne sedí, nedovolí len tak hýbať. Kvôli popularite niekoho občas pochváli, nech všetci vidia, ako gratuluje Zuzke k synovej kariére, raduje sa s Ankou z jej možno budúcej topmodelky.
Keď sa Ing. Jánska po rannom telefonáte vrátila od generálneho direktora, už si bola istá, že všetko môže byť odteraz inak. Čaká ich reorganizácia. Zatiaľ je to dôverné, prikázali nešíriť. Avšak, pozná svoje baby, z tváre jej vyčítajú, že sa niečo deje. Cestou okolo umyvárne na konci chodby pocítila nutkanie aspoň mrknúť na ženu v zrkadle a takto z očú do očú urobiť to najmúdrejšie: poradiť sa sama so sebou. Budú zmeny, a čo vy, milá pani? – položila si otázku. Elena Janská, úprimne ako nikdy, skoncuje s utajovaním svojich túžob po kariére a je hotová odvážne sa vrhnúť do víru udalostí a pálčivých problémov s tým spojených. Má na to, vidiny nových cieľov povznášajú dušu vysoko nad horizonty súčasnosti. Dokáže zmeniť na nemožné doposiaľ ešte vždy možné rodinkárstvo, faloš, chyby, straty a niečo spraviť so sebou? Začne s čistým stolom – od seba. Náhle ako v objatí železnej obruče ju opantal pocit viny za počúvanie chválorečí kolegýň, ktorými odsunuli ju a jej Janka do kategórie neschopných lenivcov, oddaných alkoholu a sexu. Musí sa kárať aj ako matka, že doposiaľ trpela vykresľovanie Janka sťa nevydareného syna a prelietavého manžela, zatiaľ čo učitelia ho podnes spomínajú ako príklad skromnosti a talent s veľkou budúcnosťou! Pred zrkadlom si povedala: syna dostane zo skladu a posadí ho do primeraného kresla. Pridelí mu nejaký post. Všetci budú iba zízať ako teľce na nové vráta. A potom s hrdosťou bude o ňom rozprávať, právom sa bude ním pýšiť. Nech šľak trafí aj jej nevestu Evu, nech má ďalší dôvod na rozvod, nech zabalí a napraví tým omyl, ktorého sa obaja dopustili…
Elena Janská, inžinierka, nová riaditeľka, sa má presťahovať do novej kancelárie. Umyváreň s parádnym zrkadlom je iba tri-štyri kroky od dvier kancelárie. Ako na privítanie hneď a nie náhodou si všimla, že nad pravou stranou hornej pery jej začína nenápadne rašiť pikantná bradavička. Kolegyne z jej oddelenia, ktorým sa pochválila, riešia dilemu: usadilo sa jej tam znamienko krásy či šťastia? Čím podrobnejšie skúma svoj obraz v zrkadle, tým zreteľnejšie sa jej javia rôzne jazvičky a škvrnky na jemných častiach líčok a pod bradou, kruhy okolo očí. Sú to jasné stopy po hriešne zlých či vznešene dobrých zážitkoch, ktoré cez voňavé póry tela siahajú až do hĺbok svedomia, tam sa usadzujú ako dokumenty v archíve. Klamstvom, chvastom či rozprávkou ich nemožno umlčať, masky faloš nezakryjú, grimasy spravodlivých nezastrašia. Kilá šminiek a krémov, retuš obočia, skalpel chirurga môžu zjemniť vrásky, prefarbiť vlásky, zväčšiť ústa, no nezaprú pravdu, stav duše a tela.
Telefón. Novopečená riaditeľka má ísť ku generálnemu riaditeľovi.
Elena Jánska úchytkom hodila očkom do zrkadla, prebehla hrebeňom po novom účese, vypla prsia, nasadila ten správny žiarivý úsmev a rázne vykročila…

Jabloň

S
tarý Jozef Makovič zavše, keď zdvihol zrak na obrovskú jabloň vo svojej záhrade, cítil zvláštne, hrejivé teplo okolo srdca. Svojho mĺkveho priateľa mal rád nielen pre šťavnaté, voňavé jablká s kyselkavou chuťou, ale i pre blahodarný tieň mohutnej koruny stromu, pod ktorou aj v čase najväčších letných páľav nielen on, ale každý našiel ochranu, kto ju hľadal. A potom bola tu aj ďalšia príčina, pre ktorú by sa za celý svet nevzdal svojho nemého spoločníka. Boli si totiž vekom rovnako starí: od svojich už dávno vo večnosti odpočívajúcich rodičov vie, že v tomže roku, keď sa on narodil, zasadili jabloň jemu neznámi ľudia, ktorí sa krátko potom z dediny odsťahovali. Pri pomyslení na svoj vek, na skoro osem krížikov na chrbte, ľahko si vyrátal, že taký ovocný strom musí rodiť už trom ľudským generáciám. Preto sa ani nečudoval, že konáre má starobou ľúto pokrútené, ba niektoré z polovice už aj suché, lámu sa a padajú pod strom, kde si hovejú v spŕchnutom lístí, až kým ich vetriská nerozoberú.
Všetko to mu často natislo do mysle aj počudovanie a ľútosť nad ľahostajnosťou, akú ľudia väčšinou voči týmto svojim tichým spoločníkom prechovávajú. Mohol by to aj tak povedať, že sú priam nevšímaví k svojim priateľom rastúcim v záhradách, ovocných sadoch, pozdĺž ciest, v lesoch a vôbec všade, kde robia človekovi užitočného spoločníka, sú mu okrasou a ich plody zdravou pochúťkou. Zabúdajú nepochopiteľne veru na svojich pokorných priateľov aj tí, ktorí ináč tieto nevinné, obrovité rastliny majú radi. Aj on svojho času, keď uvažoval o osude stromov na čerstvo zakúpenom pozemku, len-len že neschybil. Rozhodnúť o tom, na ktorú časť pozemku má postaviť svoju malú chalupu, nebolo ľahké, veď musel brať do ohľadu prenáramne veľa okolností: smer vetra, chod slnka, záujmy susedov, najlepší výhľad z tejto parcely a všeličo iné. Jozef Makovič sa veľmi ani nepomýlil, ak kvôli stavbe nevyťal a ani iným nedovolil vyrúbať niektorý strom alebo väčší ker na pozemku. Ba naopak. Varoval svojich priateľov z veľkomesta, ktorí si stavali koncom šesťdesiatych a začiatkom sedemdesiatych rokov na okraji dediny v blízkosti lesa chaty, chalupy, ba i vilky so záhradou, bez akýchkoľvek stavebných skúseností.
– Dávajte pozor! – napomínal nastávajúcich chalupárov. – Strom môžete vyťať za desať minút, ale pokiaľ vyrastie stromec, bude sa rozmnožovať a vrhať tieň, bisťuže ubehne aj štyri – päť rokov…
Mnohí pri jeho slovách iba nedbalo mávli rukou, ani čo by sa ich to vôbec netýkalo.
Jabloni sprvu ani Jozef Makovič nevenoval väčšiu pozornosť. Keď kúpil štátny, vlastne obecný pozemok, jabloň už rodila jemu dovtedy neznámu, voňavú, chutnú a preto tak obľúbenú sortu jabĺk. Iba to vedel, že zarodila neuveriteľné množstvo zelenkastožltých, šťavnatých, kyselkavých zimných jabĺk. Dedinčania im hovorili veľkonočné rozmarínky, lebo v chladných komorách rodinných domov jablká vydržali až do Veľkej noci. A potom tie jablkové štrúdle, čo mu často piekla manželka, ho vonkoncom presvedčili o tom, že k tomuto stromu sa so zlým úmyslom nikto nesmie ani len priblížiť.
Chyby, i keď nie veľkej, sa Jozef Makovič predsa len dopustil. Keď vytyčoval základy svojej chalupy, akurát v tom roku jabloň veru nezarodila takmer nič. Odvtedy už vie, že jeho strom ponúka svoje plody iba každý druhý rok: jeden rok odpočíva a po výdatnom oddychu na druhý rok rodí ako bláznivý. Druhou príčinou, že nebral do ohľadu jabloň, boli aj preveliké horúčavy, aké dovtedy nikdy nezažil. Vtedy, v tých pekelných páľavách, začal výkopové práce a budovanie základov, ako to často aj sám spomínal, v rámci dobre známeho hnutia „Urob si sám!”. Nie­ktorí dedinčania, keď videli, ako sa morduje, s nemalým súcitom, ale i uštipačne a usmievavo sa mu prihovárali: „Pane, keď nemáš sluhu, tak si rob sám”. A on tých sluhov skutočne nemal. Keď dva alebo trikrát zaťal čakanom do vyschnutej, kamenistej, ťažkej hliny, už aj bežal urobiť si studený kyselkavý strek. A potom, v tej horúčave na nevydržanie jabloň ho – aspoň čiastočne – chránila pred  páliacimi slnečnými lúčmi. Slovom, tie základy napokon nekopal tak ďaleko od jablone, ako mal. O tejto svojej nepatrnej chybičke dlhé roky jednoducho nevedel a ani vedieť nemohol. Napriek tomu, že strom stál pred oknom, skoro ráno šikmé lúče popri jeho kmeni mohli voľne prúdiť do chaty oknom, no k obedu, keď slnce pripekalo ako v pekle a bolo by pálilo a škvarilo aj telo, jabloň svojou majestátnou korunou chránila chalúpku a v nej jej obyvateľov. A navyše, na sklonku leta a začiatkom jesene krásne zrelé plody mal starý pán a ostatní z rodiny na dosah ruky aj z miestnosti v podkroví a ak dostali na ne chuť, mohli si vybrať a celkom ľahko odtrhnúť z okna spálne.
Dnes tomu už tak nie je. Po siedmich či ôsmich rokoch, keď sa mu jedného víkendového dňa zachcelo zahryznúť do usmievavého, šťavnatého jablka, márne sa vykláňal z okna a daromne sa usiloval odtrhnúť čo i len jedno jediné jabĺčko. Konáre stromu jednoducho nedočiahol. Vzdialili sa od jeho okna, odtiahli sa od neho, ako nejaká nespokojná milenka od svojho už zunovaného frajera. Jozef Makovič mal z toho pocit, že ho nemý spoločník bez varovania zaskočil, ako omráčený vybehol von a z konča záhrady, odkiaľ mal dobrý pohľad na celú chalupu, mohol usúdiť, čo môže byť príčinou tejto nežiaducej a takmer neuveriteľnej zmeny. Skúsenému záhradkárovi však netrvalo dlho a na vlastné oči sa presvedčil, čo sa vlastne deje. Kmeň stromu sa za toľké roky jednoducho odklonil od domu, a to opačným smerom. Jabloň chcela žiť slobodnejšie, dumal zhovievavo majiteľ chalupy, preto si hľadala väčší priestor, viac slnka a vzduchu. Dával stromu za pravdu, hoci o niečom podobnom nikdy v živote ani len nechyroval. Isto ani nemohol, uznáva v duchu, lebo dedinský človek je opatrný, určite si oveľa rozumnejšie vie vybrať na pozemku miesto pre stavbu domu.
?
Lanského roku, jedného skorého jesenného dňa, sa pred chalupou Jozefa Makoviča zastavil elegantne oblečený starší nepochybne manželský pár, v týchto končinách neznámy.
– Prepáčte nám, pane, – oslovila gazdu tichým, nesmelým hlasom neznáma žena. – Dovolili by ste nám vojsť do vašej peknej záhradky? Karol, teda môj muž, by si ju veľmi rád pozrel…
Jozef Makovič bez otáľania ochotne otvoril bránku, pričom sa aj mierne uklonil. Neznámy muž, len čo si podali ruky a zbežne sa navzájom predstavili, už aj trielil rovno k jabloni.
– Veľmi blízko ste postavili tento domec… – boli prvé jeho slová s akousi malilinkou výčitkou v hlase. – Preto sa strom odklonil na túto stranu…
Zavládlo mĺkve ticho ako neklamný znak, že odznela pravda pravdúca.
– Viem o tom niečo, tento strom som totiž zasadil ja spolu s mojím oteckom, – dodal návštevník po chvíli skromne, tichým hlasom, aby jeho slová brali ako mienku priateľa a nie ako plané mudrovanie akéhosi prišelca. – Bolo to dávno, preveľmi dávno… Táto jabloň zapustila korene práve v roku môjho prvého svätého prijímania, – dodal naďalej tichým hlasom a vzápätí sa odmlčal.
O tom sa už pred gazdom ani slovkom nezmienil, že tento strom ako biblický symbol večnej mladosti a radostí z lásky ich potom sprevádzal spomienkami v novom domove, kde sa vysťahovali za šťastnejším životom.
– Áno, máte pravdu, aj mne už došlo, že som urobil chybu, keď som chatu postavil tak blízko… – pritakal bez urážky a zaváhania starý Makovič, úprimne potešený záujmom muža, ktorému – ako sa to teraz dozvedel – môže ďakovať za toľké roky radosti zo služby verného nemého spoločníka.
– Aká chyba? Zabudnite na to, – až po chvíli rozpakov prerušil opäť ticho návštevník.
Skromná poznámka pološeptom vyznela pre starého Makoviča ako vysvetlenie záhady okolo našikmo vyrastenej, pritom nevšedne vzácnej jablone, dnes už známej rarite v celej dedine. Ibaže ani tisíc slov chvály nenahradí pocit rozkoše pri zahryznutí do sladkého daru nebies, veď ani Adam v rajskej záhrade neodolal, pomyslel si majiteľ záhrady. Tým viac ho zamrzelo, že takúto vzácnu návštevu nemôže potešiť aspoň košom čerstvých jabĺk, vie predsa, čo je vďačnosť a čo sa patrí.
– Rád by som vám nabral čerstvých jabĺk, na cestu i vašim domov, nechcem sa ale vyhovárať, každý sa môže presvedčiť, že jabloň si dala tohto roku pauzu, akurát v tomto roku nezarodila.
Muž, ktorému možno vďačiť za jabloň pri Makovičovej chalupe, skúmavo preskakuje pohľadom z haluze na haluz, zdola až do koruny stromu, a nachádza len prázdne konáre. Je to ako prechádzka po supermarkete s vyprázdnenými regálmi. Ešte pre istotu úplne hore prebáda husté konáre z odvrátenej strany a tu sťa zasiahnutý bleskom zvolá:
– Hej, pán Makovič, počkajte! Mám to! Spomenul som si, že za našich čias jedna haluz hore na opačnej strane každý rok, aj v tie neúrodné, mala štyri – päť krásnych zdravých a nevšedne veľkých jabĺčok. Hľa… pozrite sa… našiel som ju!
Na tvári hosťa sa pozvoľna rozihrával ľahučký úsmev, až sa napokon jeho oči rozžiarili šťastím. Tam hore, kde jeho zdvihnutá ruka ukazovala, kdesi v hustej korune, hrdý strom zachovával staré zvyky a nejakým čudom uchránil sťa poklad štyri skutočne výstavné kusy…
Jozef Makovič na chvíľu ustrnul od prekvapenia nad návštevníkovým objavom skrýše, ktorú jabloň záhadne utajovala doposiaľ i pred zrakmi domácich. Neostal však v pomykove, v ďalšom okamihu miesto výhovoriek sa chopil príležitosti zavďačiť sa hosťom a rozbehol sa po rebrík.
– Vezmite si zatiaľ len na ukážku dobrôt, aké dáva naša stará známa jabloň, až prídete o rok, naoberáte si za plné košíky ako zo svojho, – zopakoval gazda sťaby na ospravedlnenie. – Budeme vás čakať…
– O rok? Žiaľ… ľutujem… ja sa sem viac sotva vrátim. Mal som skôr, vyčíta mi to aj moja polovička. Teraz ma už gniavi staroba, pomaly deväť krížikov… Och! – zavzdychal bolestne návštevník a podaním ruky začal sa rýchlo lúčiť s Makovičom, ktorý mal dojem, že príčinou nečakane rýchleho odchodu sú chlapské slzy, čo sa pomaly začali lesknúť v stareckých očiach.
– Prepáčte, že sme vás takto cestou vyrušili, ale nie sme v tomto kraji tak celkom cudzinci, – zastavila sa pred Makovičom manželka návštevníka. – Naše rodiny sa po vojne odtiaľto presídlili za hranice, na ľavý breh Dunaja, – povedala ako na vysvetlenie a z jej tváre sálal žiaľ. – Sprvu, ako sa pamätáme, sme sem nemohli vôbec chodiť… Ani na pohreb príbuzného často nedali priepustku… Veď viete, toho času cez hranice si bez pasu voľne ťahali iba vtáci, ľudí nimi otrocky spútali. Keď nám neskôr už povolili cestovať častejšie, pomaly už nebolo koho navštevovať, mladí príbuzní sa poženili, povydávali, alebo odišli inde za prácou. Ostali väčšinou iba starí, nadnes však už aj tí povymierali. Z akej príčiny by sme sem chodili? – položila otázku, potom sklonila hlavu, v tichom zadumaní možno sama hľadala odpoveď na otázku, čo ich sem vlastne priviedlo.
– Bol to manžel, ktorého nikdy neopustila túžba ešte aspoň raz sa vrátiť do kraja svojej mladosti, – pokračovala žena. – V uplynulých dňoch často ako nejaký chalan dobiedzal, len aby sme sa konečne odhodlali vydať sa na cestu, hoci ani nie takú ďalekú. Stoj čo stoj by chcel vidieť… azda naposledy… túto jabloň… Pánboh vám zaplať, že ste mu to umožnili… Preveľmi vám ďakujeme…
– Predsa nemáte za čo, prosím vás! – riekol starý Makovič a spýtavo sa zahľadel do tváre návštevníčky.
– Ale máme… Za to, že ste kvôli stavbe nevyťali jabloň… Že i teraz sa nám z nej ušla malá pochúťka, – hlesla v dojatí žena a len-len že sa nerozplakala. Potom dobre nacvičeným pohybom siahla do svojej tašky a vybrala z nej fľašku domáceho kalvadosu.
– Je to z vlastnej úrody, – prezradila žena. – Manžel ním chcel niekoho počastovať a pred chvíľkou mi pošepol, že kalvados patrí vám. Nech vám padne na úžitok…
Jozef Makovič trúnok prijal zdráhavo a s úmyslom, že iba do úschovy…
?
Prešiel rok. Jabloň, ako predvídal Jozef Makovič, opäť bohato zarodila, odmenila sa za trpezlivosť. Skúsený záhradkár s bohatstvom zaobchádzal rozvážne. Po dlhé desaťročia úrodu rozdelil tak, že najprv ponechal zásoby pre najbližšiu rodinu, zvyšok porozdával. Zadarmo. Príbuzní, ale aj susedia a známi, si na to už zvykli. Zabudnúť na niekoho, vynechať – hneď by bol oheň na streche. Odmenou pre Jozefa Makoviča bol pocit šťastia z pôžitku, ktorý jabloň prinášala nielen jemu, ale aj mnohým iným. Teraz však prvý rok si nepočínal presne tak ako zvyčajne. Keď plody začali dozrievať, chodil sa na ne iba rozpačito pozerať. Neoberal ich. Vyčkával. Keď zrazu zrelé jablká začali padať na zem, úžasne sa vyľakal a v panike za niekoľko hodín obral celú úrodu, s výnimkou niekoľkých jabĺk na čarovnej haluzi, čo rodí každý rok. Potom presne polovicu celej úrody, a to tie vyberané najkrajšie, najväčšie a najusmievavejšie rozmarínky – ako každý rok – uskladnil v chladnej komore presvedčený, že vydržia až do Veľkej noci.
Odvtedy gazda denne viackrát otvára dvere komory a skúma jablko za jablkom, či sú všetky zdravé, či nezačali vädnúť alebo sa ich nechytá hniloba. V hĺbke duše potajme dúfa, že do veľkonočných sviatkov sa predsa len opäť objaví sympatický pár, ktorý vlani vyhľadal jabloň zasadenú ešte v časoch jeho detstva. Pravda, niekdajší majiteľ nepočíta, že ho čaká polovica tohoročnej peknej úrody, ale tá mu právom prináleží, takto je to spravodlivé, mieni Jozef Makovič. A vôbec nemá pocit, že niečo stráca, ale naopak, že získava, že sa stáva bohatším o jedného priateľa. Povyberal mu tie najkrajšie kusy, zaslúži si, veď túto časť úrody on neponúka cudziemu, ale poctivému majiteľovi, ktorý jabloň zasadil ako rodinný strom a ktorému ani po desaťročiach neostal jej osud ľahostajný. Príde, iste príde aj so ženou, presviedča Jozef Makovič sám seba. Majú tu predsa ešte nedokončenú robotu. Pobudnúť pár dní, otvoriť fľašu, ochutnať kalvados, čo priniesol, ale aj jabĺčkovicu, čo ponúkne on, pravú domácu, pálenú z plodov ich spoločnej jablone. Tej, čo sa tak divne vyšplhala vyše okna jeho domu a jednej noci, keď sa sen snúbi so skutočnosťou, pri dôvernom šumení listov priznala – od tohto príbytku vyrastala odvrátene do smeru, ktorým jeho pôvodný majiteľ odišiel a odkiaľ rok čo rok očakáva, že sa raz vráti….

Susedia

J
e čisté predpoludnie neskorej jesene. Sfarbené lístie košatého orecha na strome už dlhšie nevydrží, husto padá a vedno s ním padajú aj dozreté orechy. Majiteľ obrovského stromu Ján Bujna, družstevný dôchodca, rokmi ?oraz hrbatej??, pokorne a s?nemalou obavou sleduje, ako poletuj?ce listy sadaj? na?orechy pod stromom, ktor? e?te doposia? nezakryla tr?va a?l?stie. Zd? sa mu, ?e ich je ve?mi m?lo. A ke? zdvihne pochm?rny poh?ad na?kon?re, sotva nieko?ko nar?ta na?ich koncoch. Trpko berie na?vedomie, ?e ni? in? nepom??e, ne? sa pusti? do?ich zberu, pravda?e, nenecha? zhni? ani orechy, čoraz hrbatejší, pokorne a s nemalou obavou sleduje, ako poletujúce listy sadajú na orechy pod stromom, ktoré ešte doposiaľ nezakryla tráva a lístie. Zdá sa mu, že ich je veľmi málo. A keď zdvihne pochmúrny pohľad na konáre, sotva niekoľko naráta na ich koncoch. Trpko berie na vedomie, že nič iné nepomôže, než sa pustiť do ich zberu, pravdaže, nenechať zhniť ani orechy, ?o s? u? pod napadan?m l?st?m. Najrad?ej by sa bol na?svoj ob??ben? star? orech ihne? vydriapal a?tam pooberal jeho plody. To v?ak, vzh?adom na?jeho vek a?stareck?, u? takmer bezvl?dne telo, nemohlo pr?s? do??vahy. Janko Bujna toti? od?mladi, k?m len vl?dal, orechy oberal v?dy hore priamo zo?stromu. Za tento jeho zvyk sa mu vysmievala takmer cel? dedina. M?rne vysvet?oval, ?e popadan? orechy bu? sa v?tr?ve nen?jdu, alebo ich ?as? sa po?p?de na?kameni alebo i na?zemi rozbije a?zasa po?da?di sa m??u pohr??i? aj do?blata, alebo ich ?udia čo sú už pod napadaným lístím. Najradšej by sa bol na svoj obľúbený starý orech ihneď vydriapal a tam pooberal jeho plody. To však, vzhľadom na jeho vek a starecké, už takmer bezvládne telo, nemohlo prísť do úvahy. Janko Bujna totiž od mladi, kým len vládal, orechy oberal vždy hore priamo zo stromu. Za tento jeho zvyk sa mu vysmievala takmer celá dedina. Márne vysvetľoval, že popadané orechy buď sa v tráve nenájdu, alebo ich časť sa po páde na kameni alebo i na zemi rozbije a zasa po daždi sa môžu pohrúžiť aj do blata, alebo ich ľudia ?i?mami jednoducho za?liapnu a?rozmlia?dia. Bolo zn?me, ?e d?chodca Bujna neskr?val svoj nes?hlas ani so?zr??an?m orechov zo?stromu. ?o s? to za??udia, zlostieval sa, ?o zdrapia s?a rebelanti do?r?k dlh? chabiny, hrub? dr?ky alebo nov? porisk? do?sekier alebo mot?k a?surovo, ako besn? sa pustia do?ml?tenia nevinn?ho orecha. Ni?ia ho, l?mu mu haluze, pri?om napad? z?neho viacej kon?rov ako orechov. On nepatr? a?nikdy ani nepatril medzi tak?to ch?sku.
čižmami jednoducho zašliapnu a rozmliaždia. Bolo známe, že dôchodca Bujna neskrýval svoj nesúhlas ani so zráňaním orechov zo stromu. Čo sú to za ľudia, zlostieval sa, čo zdrapia sťa rebelanti do rúk dlhé chabiny, hrubé drúky alebo nové poriská do sekier alebo motýk a surovo, ako besní sa pustia do mlátenia nevinného orecha. Ničia ho, lámu mu haluze, pričom napadá z neho viacej konárov ako orechov. On nepatrí a nikdy ani nepatril medzi takúto chásku.
Ján Bujna dumá. Najprv mu napadne, že by sa s orechmi vôbec ani nemal zaoberať. Nech ich čert vezme tam, kde sú! Potom túto myšlienku vypustí z hlavy a postupne si všetko po poriadku dopodrobna premyslí. Dôjde mu, že dom sa predsa bez orechov nezaobíde. Odjakživa v dome boli a teda aj naďalej by mali byť. Orechy sú mimoriadne cennou dobrotou, zamrmle si popod nos. Veď akéže by to boli Vianoce bez orechovej štrúdle! Ohromne mu chutia aj orechové halušky, nehovoriac už o orechových rožkoch. Ale orechy neslúžia iba telu, dumá starký ďalej, ale aj duši. Spomenie si na tie dlhé a dôverné zimné večery, keď vo dvojici s manželkou lúskali orechy, zhovárali sa v pokoji a porozumení. Na ten súlad, na to, ako si vo všetkom tak dobre rozumeli, veru nezabudne nikdy…
Nečudo, že Ján Bujna sa rozhodne tak ako sa rozhodol: v tomto roku ešte posledný krát, ale ozaj naposledy sa odhodlal ručne obrať aspoň zo spodných haluzí. Rýchlo mu pritom ubúdali sily, dosť často musel odpočívať, pokým nadobudol nové, aj tak iba horko-ťažko oprel rebrík o mohutný peň starého orecha a len s veľkou námahou vyliezol aspoň na dosah spodných konárov.
– Báčik Jano, oberáte, oberáte? – začul spoza plota hlas mladého suseda.
– Oberám, Paľko, oberám, – neostal dlžný, ako káže slušnosť, odpoveďou mládencovi.
– Aj stadiaľto vidieť, že váš dúži orech sa zavďačuje bohatou úrodou, – zalichotil starkému mladík.
Nastalo ticho, susedia vzájomne prejdú po sebe očami a v duchu šacujú úprimnosť v rozhovore o tohoročnej úrode.
– Paľko, pozri, pokojne si ober orechy z haluzí, čo prevísajú cez plot nad tvoj pozemok. Veď tie patria tebe, – prejavuje svoju prajnosť starký.
– Ale ba! My ich máme toľko, že ani sami nevieme, čo s nimi, – dával tromfa s potmehúdskym úsmevom Paľo. – Aj dnes som už vo vinohrade naoberal orechov za tri veľké košíky vrchom.
– A čože, vyzbieraj aj tieto, – vzdoroval starý Bujna. – Aj podľa nepísaného zákona patria tebe, no a zákony treba predsa dodržiavať, – zdôraznil veľkodušne starký. O chvíľku pokračoval, ale už o inom: – Chvála môjmu nebohému otcovi, že vysadil tento strom, konáre ktorého sotva vládzu uniesť ťarchu bohatej úrody…
Mladý sused sa na tieto slová iba sotva badateľne pousmial, veď aj slepý vidí, že vskutku úroda je veru teraz úbohá. Iba ­sem-tam vidí nejaký ten orech, a veľa ich ešte ani nemohlo popadať. Kde sú už tie časy, keď strom rodil neuveriteľné množstvá plodov. Veru, tie roky sú už het, strom zostarol, ako aj jeho majiteľ a ukazuje sa, že čoskoro i vyschne.
– A vidíš, Paľko, otec ma aj po toľkých rokoch od svojej smrti skrze tohoto stromu do dnešného dňa podporuje a obohacuje…
– Akurát preto, báčik Jano, nakoľko otec vám nechal tento strom, po ňom ste ho zdedili vy, takže aj úroda z neho patrí vám, – tvrdí nahlas mladý sused. – To je už vedľajšie, ?i niektor? vetva vis? alebo nevis? nad na??m pozemkom?
??Asi bude? ma? pravdu,???v?havo prisvied?a star? Bujna, v?du?i r?chlo a?r?d s?hlas? s?Pa?kov?m n?zorom.
??B??ik Jano, ja oberiem orechy na?mojej strane do?ko??ka a?potom v?m ich ponad plot pod?m,???navrhuje Pa?ko. A myslel to v??ne, aj by u? bol oberal a?urobil rados? stark?mu, no sotva bolo ?o. Bezradne sa pozeral na?kon?re i na?zem pod nimi, či niektorá vetva visí alebo nevisí nad naším pozemkom…
– Asi budeš mať pravdu, – váhavo prisviedča starý Bujna, v duši rýchlo a rád súhlasí s Paľkovým názorom.
– Báčik Jano, ja oberiem orechy na mojej strane do košíka a potom vám ich ponad plot podám, – navrhuje Paľko. A myslel to vážne, aj by už bol oberal a urobil radosť starkému, no sotva bolo čo. Bezradne sa pozeral na konáre i na zem pod nimi, keď odrazu mu skrsla v hlave spásonosná myšlienka: predsa v komore už aj má zo tri plné košíky orechov, ktoré nazbieral spod stromu vo vlastnom vinohrade. Bez slovíčka, nebadane sa vytratil do chladnej polotmavej miestnosti, kde zdrapil najväčší a najťažší košík plný čerstvých orechov.
– Báčik Jano, nie náhodou má váš orech veľkú úrodu z tejto strany, ktorá dostáva najviac slnečného svetla a tepla, – ozval sa po dobrej chvíli ako na vysvetlenie Paľo, keď cez plot odovzdával starcovi košík dohodnutých orechov.
– Pánboh zaplať, Palinko, že si taký dobrý, že mi takto pomáhaš, – ďakoval starec, ale nezabudol dodať svoje:
– Je pravda, že nie všade, ale na vašej strane, na tej slnečnej, pekne zarodil i v tomto slabšom roku náš strom…
Medzi susedmi zavládlo ticho. A z ich láskavých pohľadov sršala spokojnosť, do očí len-len že sa im netisli chlapské slzy dojatia z toho, čo sa medzi nimi dnes tak nečakane odohralo.

Delírium

J
ozef Lazar, zastupujúci vychovávateľ v základnej škole, si napochytro ani neuvedomuje, či vskutku zomiera, alebo sa mu to iba sníva. Po chvíľke mu však čoraz silnejšie bolesti prezradia, že je už hore. Hlavu mu ide roztrhnúť, dusí ho, škriabe mu v hrdle, chcel by preglgnúť sliny, no nemôže, v ústach má prenáramné sucho. A navyše, ešte aj v ľavom pleci cíti akúsi ostrú bolesť, sotva môže rukou pohnúť. Už oddávna vie, že pri infarkte bolí ľavá ruka a uprostred hrudníka ?lovek c?ti tup? tlak. Lazara z?tohto stra?ideln?ho pocitu zachv?ti a? smrte?n? strach. Ve?mi zle sa c?ti, je mu pod psa. Ke? naostatok predsa otvor? o?i a pri?dennom svetle u? kolo seba jasne rozozn?va zariadenie sp?lne, upad? do?letargie: mal by ?s? do??koly, ale nevl?dze. Ukrutn? boles? hlavy a?mu?iv? sm?d by h?dam ako-tak zniesol, ale podchv??ou ho nap?na na?zvracanie a?to mu nijakovsky nedovol? postavi? sa na?nohy. Predsa sa pozn?, dobre vie, človek cíti tupý tlak. Lazara z tohto strašidelného pocitu zachváti až smrteľný strach. Veľmi zle sa cíti, je mu pod psa. Keď naostatok predsa otvorí oči a pri dennom svetle už kolo seba jasne rozoznáva zariadenie spálne, upadá do letargie: mal by ísť do školy, ale nevládze. Ukrutnú bolesť hlavy a mučivý smäd by hádam ako-tak zniesol, ale podchvíľou ho napína na zvracanie a to mu nijakovsky nedovolí postaviť sa na nohy. Predsa sa pozná, dobre vie, ?o by mu pomohlo hne? teraz vsta? z?postele. Da? si najlep?iu medic?nu: poh?r ?ampusu zmie?an?ho s?becherovkou a?vodkou zapi? pivom. Bylinkov? alkohol p?sob? proti bolestiam ?al?dka, teraz akoby rozjatren?ho a?dobodan?ho ostr?m no?om. Vodka ??inne zbavuje trasu r?k i?mu?iv?ch bolest? v?mozgu, k?m perfektne vychladen? pivo prepl?chne bo?av?, cigaretami vy?den? hrdlo a?v?bec, prahne po??om jeho cel? vyschnut? organizmus. Jozef Lazar vie v?ak aj to, ?e darmo by mal ?as na?tak?to proced?ru, t? mu čo by mu pomohlo hneď teraz vstať z postele. Dať si najlepšiu medicínu: pohár šampusu zmiešaného s becherovkou a vodkou zapiť pivom. Bylinkový alkohol pôsobí proti bolestiam žalúdka, teraz akoby rozjatreného a dobodaného ostrým nožom. Vodka účinne zbavuje trasu rúk i mučivých bolestí v mozgu, kým perfektne vychladené pivo prepláchne boľavé, cigaretami vyúdené hrdlo a vôbec, prahne po ňom jeho celý vyschnutý organizmus. Jozef Lazar vie však aj to, že darmo by mal čas na takúto procedúru, tá mu často okrem maličkej úľavy nič viac nemôže poskytnúť. Snaha liečiť si bolesti opakovaným popíjaním by bezpochyby neostala tajomstvom. Sem-tam by sa určite zatackal, i jazyk by sa mu na jeho hanbu v najnečakanejších momentoch nepríjemne zamotal.
Neostáva mu nič iné, iba – ako v poslednom čase veľmi často – dať sa u obvodného lekára vypísať na maródku. Pevne si zaumieni, v duchu sa aj zaprisahá, teraz si nedá ani jeden jediný glg, aby asistentke nekoktal do telefónu. Nutkanie zvracať opäť zaútočí a on sa namiesto telefonovania s vypätím síl ocitne na záchode. Tu dlho kľačí naklonený nad misou, ale nič, iba bolestivé napínanie. Od námahy mu na čele vystúpia kropaje studeného potu a natoľko mu je zle, len-len že neupadne do mdlôb.
Až po dobrej polhodine dvíha slúchadlo, nahlási svoje meno (adresu ani nemusí, veď ju asistentka už dávno pozná) a oznámi, že sa mu preveľmi točí hlava, je celkom bezvládny. Vegetatívna neuróza, dodáva akoby na vysvetlenie. Z asistentkinho ľahostajného, ba posmešného tónu v hlase ľahko vycíti, že tá mu veru ani slovka neverí, že ho už pozná ako mrcha peniaz, a preto ho ani neprekvapí, keď mu bez akéhokoľvek súcitu stroho dá na vedomie: lekár k nemu nepríde, naopak, nech sa on unúva k nemu do ordinačky!
– Nie… nie… Ja teraz nevládzem! – zrúkne zo všetkých síl. – Veď hovorím jasne, že sa so mnou krúti celý svet a… že sa mi točí hlava a…
– Tak ostaňte v posteli a príďte, keď sa z toho vystrábite! Pán doktor vás popoludní medzi štvrtou a piatou bude čakať. Pravda, iba v tom prípade, ak nebudete opitý… Dovidenia!
– Čo si to dovoľujete? – zvrieskne výstražne, ale už do nemého slúchadla.
?
Jozef Lazar má za sebou už dve neúspešné protialkoholické liečenia a roky nedobrých skúseností zo závislosti na alkohole. Žena ho – akože ináč? – dávno opustila a on sa vrátil k ma­me-vdovici, ktorá sa podľa svojich možností pokúša o neho vzorne starať. (Lazar jej v tom všetkými možnými trikmi prekáža.) Nebyť jej, synátor by bol už dávno bezdomovcom, hovoria susedia. A veľavravne dodávajú: pokým matka žije, žije aj jej syn. Lazar má ešte jedno velikánske šťastie – vlastní diplom stredoškolského učiteľa. Pravda, o strednej škole ani snívať nemôže, z tej ho dávno prepustili, po disciplinárnom konaní ho doslova vykopli na ulicu. Po prvom protialkoholickom liečení, keď bol krátky čas abstinentom, ho zamestnali ako učiteľa v základnej škole. Ale ani tam triezvy dlho nevydržal. Svojho ?asu (po druhom pobyte v?lie?ebnom ?stave, ke? bol tie? prechodne abstinentom) sa nad n?m zmiloval b?val? spolu?iak, riadite? druhej z?kladnej ?koly, a?pon?kol mu miesto supluj?ceho vychov?vate?a, ale aj to iba na?polovi?n? ?v?zok. Denne ?tyri hodiny, od?druhej do??iestej, dozer? na?nevychovan? deck?. Po ve?eroch je slobodn? ako vt?k, ka?d? ve?er si m??e sveta ?i?.
času (po druhom pobyte v liečebnom ústave, keď bol tiež prechodne abstinentom) sa nad ním zmiloval bývalý spolužiak, riaditeľ druhej základnej školy, a ponúkol mu miesto suplujúceho vychovávateľa, ale aj to iba na polovičný úväzok. Denne štyri hodiny, od druhej do šiestej, dozerá na nevychované decká. Po večeroch je slobodný ako vták, každý večer si môže sveta žiť.
Aj včera, začalo sa to nevinne ako vždy. Okolo siedmej, pol ôsmej zacengal Lojzo Komár z druhého poschodia, kamarát z detstva, s ktorým je jednostaj pečený-varený. Rozvedený Komár, povolaním tiež učiteľ, je momentálne skladníkom v strednom priemyselnom závode, kde ráno od šiestej do druhej popoludní zapisuje, vydáva a odoberá nástroje a náradie.
– Ideme? – spustil Lazar na kamaráta zhurta, hneď medzi dverami. – Máš aj dajaké groše?
– Tisícku, – fľochnul Lojzo Komár hrdo.
– Fajn, ja som akurát dnes bral výplatu.
Priatelia z detstva v žiadnej krčme nikdy jamu nevystáli. Hodili do seba pohárik (na úvod výlučne pálené), zapili ho pivom a poďho do nasledujúceho podniku plného smradu a špiny. „Osobný vlak stojí na každej zastávke,” napodobňoval Lazar o takomto čase večne zachrípnuté, prskajúce a pukajúce reproduktory železničných staníc, čím zároveň narážal na dodržiavanie zvyku zastaviť sa cestou v každej-každučkej krčme a hostinci a všade si aspoň lognúť dačo na potúženie.
– Trošku som ustal, – povedal Lazar, keď sa v čoraz veselšej nálade zastavil pred Motýľom. – Poďme dnu, chvíľku si posedíme, – prikazoval i pozýval zároveň.
Vo vnútri Motýľa, hneď pri dverách, ich priam omráčil ťažký mrak dymu a výpary alkoholu. Sklamane sa porozhliadli po miestnosti, bola už navidomoči bitkom nabitá. Vzápätí ich upútal vysoký, chudý, až kostnatý muž tým, že im spoza kartárskeho stola v rohu miestnosti vehementne kýval. Vyzeralo to, že ich ako starých známych volá k sebe do partie, kde mastil karty s tromi hosťami. Lojzo Komár a „kostlivec” bývajú v činžiaku na tom istom poschodí.
– Čo si dáte? – privítal prichádzajúcich s úsmevom.
– Pili sme pálené, hruškovicu.
– Šaňo, – zakričal hostiteľ na čašníka, – dve hrušky a dve veľké pivá!
Štrngli si, na zdravie, na zdravie, a na jeden dúšok vliali do seba nápoj uctievaný aj cisárom. S pivom to išlo už pomalšie, no načim bolo nezdržiavať. Kým sa rozdali karty, ešte stihli pozvať i ostatných „karbaníkov” na revanš.
Aj hostinec Zelená žaba (známy aj ako Zelený sopeľ) bol pajzel v zapadákove, ale tu aspoň nemuseli čuchať ten odporný smrad z cigariet a zo spotených tiel ako v Motýli. Dokonca aj prázdny stôl sa im ušiel, pričom dosť ďaleko od dverí.
Priatelia z detstva, len čo si vypili a najedli sa do sýta, boli zajedno, čo so začatým programom. Nastal čas presunúť sa do ďalšieho podniku. Tu v Zelenej žabe sa im nepozdávalo „ovzdušie”, nebolo tu tak veselo, ako býva napríklad vo vinárni oproti, na druhej strane ulice. Poďho teda ta! Dva-tri kroky od vchodu vinárne sa opieral o stenu mladý opitý muž a vracal na vlastné nohavice a topánky. Opodiaľ banda šarvancov ťahala pod bránu staršieho baráku prenikavo jačiacu dievčinu. Scénky podobného druhu sa tu odohrávajú a striedajú ako v nejakej zábavnej šou. Učitelia, známi slabšími nervami, s pocitom odporu namierili po schodoch dolu do vinárne. Škandál je to posledné, ?o teraz potrebuj?, ubezpe?ili sa a na?upokojenie si dali pri?pulte na?stojaka po?tri deci varen?ho v?na. Hor?ci poh?r v?ruk?ch pr?jemne hrial, k?m o?ami sk?mali v?etko okolo seba, ani ?o by chceli zmapova? nejak? nezn?me miesto, na?ktorom e?te nikdy v??ivote neboli. Pri?om dobre poznali mnoh?ch z?host? a?neu?lo im ani to, ?e podaktor? u? mali poriadne pod ?apicou. V s?le bolo veselo, sem-tam sa oz?val spev, uprostred asi p?? ?i ?es? mierne potrund?en?ch mlad?kov sa rozdrapovalo s?rukami okolo krku a?pohojd?vaj?c sa spievali popul?rnu, no ani nie tak vesel? čo teraz potrebujú, ubezpečili sa a na upokojenie si dali pri pulte na stojaka po tri deci vareného vína. Horúci pohár v rukách príjemne hrial, kým očami skúmali všetko okolo seba, ani čo by chceli zmapovať nejaké neznáme miesto, na ktorom ešte nikdy v živote neboli. Pričom dobre poznali mnohých z hostí a neušlo im ani to, že podaktorí už mali poriadne pod čapicou. V sále bolo veselo, sem-tam sa ozýval spev, uprostred asi päť či šesť mierne potrundžených mladíkov sa rozdrapovalo s rukami okolo krku a pohojdávajúc sa spievali populárnu, no ani nie tak veselú pieseň „Šej, haj, čierna mašina…”
Lazara a Komára pesnička trošku znechutila, pripomínala im čosi nepríjemné, bezcieľnosť života ľudí dochádzajúcich na stá kilometre do roboty. Ich precitlivené duše si neželali, aby im teraz niekto alebo niečo nanucovalo myslieť na vážne veci, oni sa predsa chceli cítiť dobre, zabudnúť na trampoty, na jebáky poondiateho života (Komárove slová). Tunajšie „ovzdušie” im začalo liezť na nervy. Hlasná vrava, jeden rozpráva cez druhého, nikomu, ani im, nie je po vôli, že musí počúvať iných. Predsa každý má dosť vlastných starostí. Ani Lazara, ani Komára vôbec nemusí zaujímať, či niekomu život plynie bez zmyslu. Ale to hej, či ich vlastný život má alebo nemá zmysel. Pravda-pravdúca, chceli by žiť inakšie. Ale ako? Napríklad nemali by fajčiť, je to jed. Nemali by piť, to je ešte silnejší a nebezpečnejší jed, čo skôr-neskôr každého bez výnimky položí na lopatky a dostane dva metre pod zem. Obaja to dobre vedia, nie sú hlúpi. Naopak, majú sa za múdrych, ale túto prednosť nedokážu ani trošičku uplatniť vo svojom zbabranom živote. Veď – a to pri pohárikoch často aj pripomínajú jeden druhému – načo sú takí rozumní, keď si nedokážu vyriešiť ani tie najobyčajnejšie záležitosti? A potom zavše svoje mudrovanie ukončia bezradne, iba jednoduchým mávnutím ruky. Každý nech si zametá pred vlastným prahom, každý nech si zbabre svoj život, ako sa mu len ráči.
– Lojzo, veľa sme už strovili, peniaze sa nám míňajú, – poznamenal Lazar. – Odtiaľto na tri či štyri rohy býva bratranec Pišta, ktorého aj ty dobre poznáš. U nich je vždy nejaký trúnok. Pozrime ich, stratiť predsa nič nemôžeme!
V schodišti starej, ešte za monarchie postavenej budovy, ich ovanul potuchnutý a od mačacích výkalov smradľavý ­vzduch, nutkajúci na zvracanie. Celé schodište samá špina, sem-tam popadaná omietka hrozí, že sa niekto potkne a skotúľa sa dole schodmi. Navyše aj žlté svetlo slabých žiaroviek im sotva posvietilo, len pudovo dvíhali nohy, kráčali po schodoch a pevne sa pridržiavali zábradlia, aby nestratili beztak už neistú rovnováhu.
– Huncúti huncútski! Kde sa tu beriete? – otváral Pišta vchodové dvere a zľahka objal očividne rozjarených návštevníkov. – Nehanbíte sa, že nás tak dávno obchádzate?
Pištinkova manželka, ponižšie, no pôvabné žieňa, sťa madona stredného veku s peknou, okrúhlou tváričkou a perfektným účesom sa osvedčila aj ako šumná servírka: s milým úsmevom na tvári sa priam vrtela okolo nezvaných, ale známych hostí, kládla na stôl slané tyčinky, malé obložené chlebíčky, taniere a poháre.
– Na privítanie si dáme najprv zo svokrovej slivovice, – ukazoval hostiteľ litrovku. – Žiaľ, má len päťdesiatdva grádov. Ale veď viete, že od tohoto silnejšie pálené je zakázané páliť v štátnych páleniciach…
– Preveliká škoda! – vykríkol Lazar s tvárou červenou ako rak. – Nuž ale čo sa dá robiť? – a hodil do seba poldecák. – Héj, to je ale trúnoček, krištáľovo čistučký a ohnivý ako zrelá sexi žena…
– Aj od toho lepší, – dodal Komár. – Nože, Pišta, nalej ešte… aj do druhej nohy!
A Pišta nalieval, aj do tretej a po pálenke domáce víno, polosuché biele, so šteklivou vôňou muškátu. Hostiteľ s nemalou pýchou prehodil, že pijú vo vinárskych súťažiach ocenený mok a že na tom úspechu má aj on svoj podiel, veď často pomáha svokrovi nielen v jeho vinohrade, ale i v pivnici. Potom sa ospravedlnil, že nemôže viacej piť kvôli liekom a nech mu chlapci prepáčia. Lazarovi a Komárovi to vôbec nevadilo, oni pili, až pokým im trojlitrový demižón neukázal dno. Iba vtedy im došlo, že domáca madona už dávno nie je medzi nimi, asi spí a určite sa jej sníva čosi pekné. Neisto vstali od stola. Pištovi pritom nemohlo ujsť, že hostia nestoja dosť pevne na nohách, s výčitkami svedomia a pocitom viny ich odprevadil až dole na ulicu.
– Konečná bude v Kryštáli, dobre? – povedal Lazar, keď ostali sami.
– Nemali by sme už domov? Ja skoro vstávam…
– Čo si malý? Predsa niečo ešte znesieme, no nie?
– Pravdaže znesieme, – pritakal Komár.
Kryštáľ bol všiváreň, ale mal jednu veľkú výhodu: bol otvorený celú noc. Mali tu vždy natrieskané, na voľné miesto pri stoloch sa čakalo pred barovým pultom, a to obyčajne po stojačky, lebo ani na barových stoličkách nebolo miesta. Lazar a Komár sa len horko-ťažko dotrepali k pultu a objednali si (ako obyčajne) fľašu najlacnejšieho šampusu. Barmanka s havranovočiernymi vlasmi a klasicky pekným nosom zdvihla ruky na pozdrav a ako na dobrých známych sa na nich pekne usmiala. Lazar aj napriek opilosti si všimol, že okrúhle usmievavé barmankine oči zastiera dajaký zármutok, a ten by sa podľa neho na tvári ženy tejto profesie vôbec nemal objavovať.
– Chlapci, nepozvali by ste nás na pohárik? – zastavili sa tesne pri nich dve nápadné plavovlásky, do farebných kvetinových šiat odeté ženy tmavšej pleti.
– Zunovala sa vám doma mamina, všakže? – obrátila sa mladšia k Lazarovi. – Nič nehovor, vidieť to na tebe zďaleka!
– Na pohárik? A prečo by aj nie?! – odvetil Lazar a s mútnymi, nabehnutými očami sa zahľadel do tváre mladšej koketky. Dobre vedela, ?o jej slu??. Aj jeho up?tali velik?nske zlat?, mo?no iba pozl?ten? n?u?nice, ale najm? silne odfarben? blond vlasy, pod?a m?dneho trendu dlh? a?rovn?.
čo jej sluší. Aj jeho upútali velikánske zlaté, možno iba pozlátené náušnice, ale najmä silne odfarbené blond vlasy, podľa módneho trendu dlhé a rovné.
– Pani barmanka, – otočil sa k žene za pultom, – dva koňaky a ešte fľašu šampusu!
Lazara, napriek jej snahe obslúžiť vždy vítaných hostí k spokojnosti, opantal akýsi nepríjemný pocit. Ani milým úsmevom nedokázala dlhšie skrývať smútok v krásnych veľkých očiach. I teraz, v pohľade sprevádzanom nenápadným úsmevom postrehol akúsi obavu, ani ?o by ho pred?nie??m chcela varova?.
??Mohli by sme si aj zatancova?,???ozvala sa star?ia z?kr?sav?c. Celkom uvo?nene a?iste nie n?hodou sa jej v?tej chv?li zablysol v??stach zlat? zub. Bola ten?ia ako t? druh?, ?o prezr?dzali i?vr?sky na?jej tv?ri, ale pod?a o?ak?vania predsa dominovali ve?k? zlat? n?u?nice, ba aj hrub? zlat? retiazka okolo krku. Kom?rovi (st?la pri??om a?jej ruka u? d?verne čo by ho pred niečím chcela varovať.
– Mohli by sme si aj zatancovať, – ozvala sa staršia z krásavíc. Celkom uvoľnene a iste nie náhodou sa jej v tej chvíli zablysol v ústach zlatý zub. Bola tenšia ako tá druhá, čo prezrádzali i vrásky na jej tvári, ale podľa očakávania predsa dominovali veľké zlaté náušnice, ba aj hrubá zlatá retiazka okolo krku. Komárovi (stála pri ňom a jej ruka už dôverne spočinula na jeho ramene) sa vôbec nepáčila, ba bola mu skôr protivná.
– Dámska volenka! – vykríkla mladšia, zdrapila Lazara za ruku a vliekla ho rovno k malému tanečnému parketu. Komárovi sa tancovať nechcelo, vyhovoril sa, že by si radšej vo dvojici pokecal s partnerkou. Tá privolila, Komára objala vlastnícky okolo pása a hlavu si oprela o jeho plece.
Na parkete sa poriadne tancovať ani nedalo. Bol natoľko malý, že tanečné páry sa akoby zlepené v jedno telo iba knísali na mieste, šepkali si do ucha milé alebo i vulgárne slová. Lazarovu hruď výdatne ohrievalo bujné poprsie partnerky, ktorá ho pomaly, ale cieľavedome zaťahovala do svojich erotických pokušení. Ani sa nenazdal, už po prvých tanečných krokoch stehnom vkĺzla medzi jeho nohy, načo on spustil ruky a dlaňami začal hladkať jej zadok tak prirodzene, akoby to robil odjakživa. Nato partnerka obidve ruky vsunula pod jeho sako a hladkala svojho naliateho gavaliera, miestami akoby masírovala, inde zasa prstami jemne babrala po jeho hrudi, rebrách a bruchu. Lazar bol vzrušený, až sa mu iskrilo v očiach a lapajúc dych priduseným hlasom jej šepkal do ucha, ako po nej túži a opýtal sa jej, či pôjde s ním. Ona iba prikývla a najoddanejším pritúlením sa mu naznačila, že je ochotná v tejto hre ísť až po konečnú štáciu.
Muzikanti prestali hrať, zahlásili prestávku.
– Chlapci, „sorry”, ale musíme na toaletu, – zavelila mladšia rovno do tváre staršej.
Lazar a Komár popíjali zvyšky sektu a čakali. Po dobrej chvíli už netrpezlivo obracali hlavy smerom k záchodom. Nič. Uplynulo dosť času, kým sa rozhodli ukončiť toto trápne čakanie. Majú cech u barmanky, zaplatia a vytratia sa domov.
– Preboha, kde mám peňaženku a doklady!? – zrúkol Lazar celý ohromený. – Aj hodinky mi chýbajú! – dodal s hrôzou.
– Aj moje hodinky sú het, – priznal sa skrúšene Komár.
– Pán Lazar, stačí, ak mi donesiete peniaze zajtra… veď sa poznáme, – upokojovala ich barmanka, ale už bez milého úsmevu, so súcitným a nesmierne smutným výrazom na tvári.
?
Jozef Lazar leží v posteli a dumá. Má okno ako na výklade… Nijako si nemôže spomenúť, čo sa s ním a s Komárom udialo po odchode od Pištinka. Odtiaľto si nič, ale vonkoncom nič nepamätá. Preto ani nemôže vedieť, že boli v Kryštáli, ani čo sa tam s nimi udialo a netuší, že ich našli nadránom v tuhom spánku na prízemí činžiaka, ani šajnu nemá, ako sa dostal do postele, prečo má modrinu pod pravým okom.
Do popoludnia, keď má ísť k lekárovi, je ešte ďaleko a on si zatiaľ nemôže dať ani glg. Prežíva hrozné muky a je presvedčený, že nevydrží do popoludnia, určite nie. Keby mal Antabus, vydržal by, musel by vydržať. No vyše roka Antabus ani len nevidel. Natoľko mu je zle, že keby mal tento liek, isto-iste by ho zapil alkoholom a bolo by po všetkom. Áno, po všetkom. Nepochybne by to urobil, lebo preveľmi dávno znenávidel aj seba samého. Nie preto, že sa opíja, ale pre tie predsavzatia, že už piť viacej nebude. Aj preto sa sám sebe protiví. Veď on už iba v opilosti vie myslieť, logicky rozmýšľať, vtedy si uvedomuje, ako nezmyselne žije, bez charakteru a pevnej vôle. Odvahu zmárniť sa nemá, ale ani žiť sa mu nechce. Je slaboch, áno, je zbabelý žiť, ale aj dobrovoľne odísť na druhý svet. V alkoholickom opojení sa priznáva aj k svojim slabostiam: nedokáže mať rád ľudí, milovať ženu a starať sa o rodinu. V jednom-jedinom si je však celkom istý, že pokiaľ len žije, piť bude, aby sa dajako zmieril so svojou neschopnosťou a nedokonalosťou.
V spálni nemá žiadnu pijatiku, on si však stoj čo stoj musí vypiť, ináč sa tu na mieste zblázni. Matka už dávno schováva pred ním všetok alkohol, a to na najabsurdnejších miestach. Zájde teda do druhej izby, ale matku nenachádza, nie je doma. Rozzúrený, sťa zmyslov zbavený snorí, prekutáva byt, nazrie všade, kde sa môže zmestiť fľaša dajakej pijatiky. Konečne! V skrini medzi matkinou bielizňou, natrafí na fľašu lacného rumu. Ani len na okamih nezaváha: s trasúcimu sa rukami zodvihne fľašu k ústam a akoby vodu pil, veľkými dúškami logá ohnivý nápoj…

Balada o maliarovi

V
 dedine sa o ňom kedysi dávno, keď ho ešte každý poznal, hovorilo neúrekom. Dnes už iba tí najstarší vedia, že v poslednom dome na hornom konci dediny žil jeden záhadný muž, ktorého podľa jeho nezvyčajného správania obyvatelia mali za blázna, ale prinajmenej za čudáka. Odpovedať na otázku, prečo sa tento čudný muž nasťahoval práve do ich dediny, nik nevedel a ani nevie. Bolo o ňom známe iba to, že v dome na hornom konci žil ako samotár, nikoho k sebe nepozýval, nepúšťal a ani on k nikomu na návštevy nechodil. Ani len nazrieť do jeho dvora nikto nemohol, lebo celý pozemok bol ohradený vysokým, vetrom ošľahaným sivým, sčasti brečtanom zarasteným kamenným múrom. Po večeroch horlivou hrou na husliach pri otvorenom okne prilákal pred dom kopu zvedavcov a zavše aj hŕstku ľudí, ktorým zo škripiek vyčarené melódie pripomínali raz hvizd vetra, inokedy šum hory, žblnkot potoka alebo spev vtákov. Všetci postupne rovnako začali vnímať, ako husle tohto podivného muža podchvíľou doslova plakali. Pozornosť medzi nimi vyvolal jeden z precitlivených poslucháčov, študent gymnázia, ktorého príležitostné husľové koncerty dojímali až k slzám a tvrdil, že vraj lkanie huslí je jedinečné umenie, človek ho nielen počúva, ale aj ovoniava ako rozkvitnuté kvety, alebo ako zrelé šľachtené ovocie a že od ťahavého náreku huslí niet nič krajšieho na celom svete. Ostatní ho, prirodzene, vysmiali a pokladali za práve takého blázna, ako za oknom hrajúceho prišelca.
Ľudia boli pevne presvedčení, že nielen husle, ale aj duša podivína jednostaj poplakáva, veď človek vnútorne zdravý sa nemôže správať úplne ináč ako všetci ostatní spoluobčania. Tí si na jeho čudácke spôsoby postupne aj zvykali. Dosť často nikomu nič nepovedal, jednoducho z dediny zmizol a dlhé mesiace ho nebolo. Potom, keď sa opäť nečakane objavil, správal sa, ani čo by sa nebolo nič stalo. Ľuďom vtedy neušlo, že mu vľúdny úsmev zdobil pochmúrnu tvár, oči mu žiarili šťastím a prezrádzali spokojnosť s celým svetom. Keď zavše na otázky zvedavcov s istou zdržanlivosťou aj odpovedal, nikto sa o tom, kde vlastne bol a čo tam robil, takmer nič nedozvedel. Iba podchvíľou, len tak mimochodom prehodil, že pracoval, ale o tom, čo robil, ani nemukol.
Pre dedinu dlho ostávalo veľkou záhadou, z čoho vlastne tento čudný muž žije? Mnohí boli presvedčení, že naisto zdedil nejaký majetok, čo mu zabezpečuje aj keď skromné, ale predsa len isté živobytie. Veď pracovisko nemal ani v dedine, ani ni­kde na okolí, z domu nikam neodchádzal. Je teda celkom logické, že musel niečo zdediť alebo vyhrať v kartách! Pravda, nikto v dedine nemal odvahu ísť sa ho na to opýtať, alebo mu to rovno povedať do očí. Ľudia sa aj báli jeho prísneho, prenikavého pohľadu, čo pálil ako plameň sviečky. Takýmto ostrozrakom preskúmal dopodrobna tvár každého, kto išiel oproti nemu alebo sa pri ňom zastavil. Všetci od neho odvracali zrak, lebo pohľad čudáka v každom vzbudzoval pocit, že ho celého pohltí. Ľudia sa báli i jeho málovravnosti. Šepkalo sa o ňom, ohovárali ho, pravdaže, iba za chrbtom a medzi sebou ho inakšie ani nenazývali, iba bláznom. Veď v ich očiach iným ani nemohol byť, lebo sa od nich úplne odlišoval. Cez deň, keď bolo vonku najviac ruchu, vychádzal zo svojho domu len zriedkakedy; po večeroch, keď sa ostatní vracali do kruhu svojich rodín a oddávali sa oddychu, on sa vtedy vybral do chotára a potuloval sa cestou-necestou, po lúkach a lesoch. Keď mu mesiačik nebol na pomoc, tak si pod nohy posvietil baterkou a keď sa zastavil na čistine, nikdy ho neomrzelo so záľubou a napätím počúvať šum lesa, alebo obdivovať tisíce a tisíce hviezd nad hlavou.
Iba jeden jediný raz sa stalo, že sa dostal do užšieho styku s ľuďmi a robil to, čo oni, a čo vtedy robiť aj musel a chcel. V tretích susedoch vzplanul požiar a muži i ženy z okolitých domov sa rozbehli k čoraz viac sa šíriacemu ohňu, aby zahasili plamene, ktoré behom niekoľkých minút oblizovali celú strechu a hrozilo, že sa už-už zrúti. Čudák najprv ozlomkrky vynášal z horiaceho domu všetko, čím sa len dalo hnúť; šatstvo, zariadenie, náradie, potom s jedným mladíkom aj nábytok. Keď bol dom už prázdny, aj on sa pridal k parte nosičov vody z blízkych studní. V neskorých večerných hodinách, keď už dobrovoľní hasiči oheň uhasili, ale na okolí sa ešte držal hustý dym, mohol si spolu s ostatnými vydýchnuť. Tí, ktorým pomáhal, sa pred ním správali akosi nezvyčajne. Zrejme sa hanbili. Zamrzelo ich, že ho medzi sebou nazývali už iba bláznom a hľa, on sa vôbec nesprával ako blázon, ale ako čert nešetril silami pri zachraňovaní ich majetku. I vďaka jeho obetavosti a odvahe celý ich majetok neľahol popolom. Ten blázon sa správal, ako keby išlo o jeho vlastné a nenahraditeľné cennosti. Ponúkli ho vínom, ale on s ledva badateľným úsmevom iba krútil hlavou, víno s vďakou neprijal. Keď už videl, že jeho pomoc tu nikto nepotrebuje, miernym, nevtieravým úklonom sa rozlúčil. Po požiari ho potom zasa dlhší čas v dedine nikto nevidel.
Čudák v letných mesiacoch nebol vždy jediným obyvateľom domu na hornom konci. Navštevoval ho jeden pehavý svetlovlasý pán stredného veku. Ľudí časom priveľmi kvárila zvedavosť, kto len tým záhadným návštevníkom tajuplného blázna môže byť, ale ničoho sa nedopátrali, ani od peháča samého, ale ani od podivného prišelca, ktorý sa očividne chcel v ich rodnej dedine usadiť natrvalo. Napadlo ich pritom, že tento neznámy blondiak celkom iste finančne podporuje svojho hostiteľa. Ba, nebol by to nijaký div, veď už na pohľad vyzerá sťa člen fajnovejšej rodiny, zámožný elegantný intelektuál, čo kupuje na zlatú kartičku, vozí sa na novom type auta svetovej značky a fajčí luxusné voňavé cigary. Dedina to všetko vidí; známa vec, tu nič dlho neutajíš, neschováš, nezaprieš, skôr či neskôr vyjde najavo všetko, o kom, o čom sa od horného po dolný koniec hovorí, klebetí, dohaduje. Napríklad aj tu. Niekoľkí obyvatelia horného konca dediny sa stali svedkami záhadného nočného odvážania nejakých predmetov z domu samotára. Na vlastné oči videli, ako peháň nakladá do auta pred domom svojho hostiteľa akési tabule alebo tabuliam podobné predmety, starostlivo zabalené a šnúrami pevne popriväzované. Počas leta sa za asistencie čudáka odvoz týchto záhadných predmetov niekoľkokrát zopakoval. Nikto ani len šajnu nemal, čo by to mohlo byť, čo ten podivín a jeho hosť tak starostlivo balili a odvážali ktovie kam.
Po mnohých rokoch potom prestali aj návštevy pehá­ňa-blondiaka. Ľudia usudzovali, že aj ten natoľko zostarol, že mu choroba viac nedovolí cestovať. Podaktorí však predpokladali to najhoršie: azda už ani nie je viac medzi živými. Neskôr, keď už bláznivý čudák dávno ležal na strmine za kostolom, pod smutnými vŕbami, čo vrúbia cintorín, sa v dedine z ničoho nič objavil neznámy elegán a pýtal sa na blázna a na nejaké obrazy. Ale aj odvtedy uplynulo pekných pár rokov. Dávno sa už zabudlo i na tohto návštevníka, aj na to, čo mu vtedy povedali. Dnes onoho blondiaka už nikto nespomína. Iba čudák-prišelec, čo po večeroch vyhrával na husliach pri okne svojho domu a raz hrdinsky pomáhal hasiť strašný požiar, ostal v pamätí tých najstarších. Pomenovania „blázon” sa však nikdy nezbavil.
– Pamätáš sa ešte na blázna? – pýtajú sa jeden druhého.
– Čo sa stalo s tým čudným bláznom? Prečo zbúrali jeho dom? – zaujímajú sa občas aj mladí.
Starci sa zdráhajú odpovedať. Bezradne pozerajú jeden na druhého. Nuž ale keď práve oni ho začali spomínať, nepatrí sa mlčať a utajiť nimi poznanú skutočnosť. To bolo tak, zaspomínala si predsa len stárež, tí, čo bývali neďaleko čudáka, si všimli, že v jeho dome sa už týždeň, alebo aj viac, svieti vo dne v noci. Váhali, či majú vojsť do domu, búchať na bránku a kričať, alebo nazrieť dnu iba cez okno. Kričať a búchať sa im nepozdávalo, mohli toho v dome nechtiac vystrašiť, preto požiadali jedného mládenca, aby preskočil kamenný múr a oknom sa pozrel dovnútra. Mladík v tom okamihu, ako pritlačil čelo na sklo, vykríkol a ozlomkrky bežal naspäť.
– Je mŕtvy! Je mŕtvy! – reval z celého hrdla. – Leží na dlažbe, má otvorené oči i ústa, nehýbe sa, – dodal už trošku pokojnejšie. – Dobre som videl, pozrite sa, je mŕtvy!
– Vari bol chorý? – putovala otázka dokola. – Alebo sa mu odnechcelo žiť a dobrovoľne sa presťahoval na druhý svet? – hádali.
Vstúpiť do domu sa nikto neodvážil. Počkali teda na povolaných úradníkov a za nimi sa potom vhrnuli dnu všetci. Keď sa rozhliadli po dome, aj dych sa im zastavil pri pohľade na prenáramne veľké množstvo olejomalieb. Boli nimi pokryté všetky steny, aj na podlahe stáli vo viacerých radoch o steny opreté obrazy. Od prekvapenia s otvorenými ústami hľadeli na dielo hodné ozajstného umelca a nechceli veriť vlastným očiam. Na origináloch spoznávali totiž samých seba, známe časti rodnej dediny a krásu miestnej prírody. Pred ich zrakom sa vynárali skupiny domčekov, z ich komínov sa kúdolil dym, čo očiam aj nebo zastrel. O každom dome na plátne vedeli, kto v ňom gazduje, kto a kedy ho postavil, veď im to prezrádzali nielen priečelia domov, ale aj ploty a brány. Niektorí sa s prekvapením našli na obrazoch, ako hasili oheň u tretích susedov, videli svoje začmudené, spotené tváre, nakopený nábytok na dvore, nad ktorým visela hustá tma. Videli nedeľné rána, ako sa pod tiažou rokov prihrbené starenky v čiernych šatách náhlia do kostola, kvetnonedeľné procesie, ale upútali ich aj krajinomaľby z chotára ich obce, známe lesy, očarujúce farbami jesene, strmé skaliská lákajúce na odvážne výstupy a veľa-veľa vydarených podobizní spoluobčanov, ktorí svoje osudy navzájom dôverne poznajú.
Sprvu pri pohľade na obrazy sa im srdcia rýchlejšie rozbúšili a hlasito zmietali v hrudi, potom ich postupne opanoval akýsi zvláštny nepokoj. Nevedeli si vysvetliť, prečo, ale na tých obrazoch bolo čosi nezvyčajné, čo vyvolávalo divné, ba až nepríjemné pocity a stavy. Na plátnach všetkého ako keby bolo viacej ako v skutočnosti. Portréty sa, napodiv, väčšine pozdávali čoraz menej. Ako sa bližšie pozerali, videli, že blázon každému zvýraznil niečo zvlášť, jeden mal nos, iný oči alebo uši rukolapne väčšie, ba často bola štetcom znetvorená celá tvár. Tento poznatok v prítomných rozhodne podnietil nepríjemné pocity tiesne. A nech si koľko obzerali obraz za obrazom, počiatočný obdiv ustupoval realite, každučká maľba vzbudzovala, zatiaľ bez dôveryhodného určenia príčiny, nesúhlas a stupňujúci sa vnútorný odpor. Škandál bol na obzore…
Obrazy odviezli do obecného domu, kde sa pre ne v suteréne našlo vhodné miesto. Príslušní úradníci uvažovali o tom, že z tejto zbierky zriadia trebárs aj stálu výstavu. Ba, napadlo ich: čo keby ulicu na hornom konci dediny pomenovali po maliarovi? Zaslúžil by si to. Neskôr sa však aj týchto úradníkov postupne začal zmocňovať ten zvláštny a nepríjemný pocit, ktorý vyvolali maľby v dome čudáka v ich objaviteľoch. Obrazmi celkom znechutení rozkázali všetky vyniesť do podkrovia obecného domu, kde ich prikryli veľkou plachtou. Robili to vtedy ešte so zámerom, že o osude obrazov rozhodnú neskôr. Dlho však neváhali, lebo deň čo deň nachádzali na sebe akési nezvyčajné zmeny. Ako chodili po ulici, nakupovali v obchodoch, pozerali sa do tvárí známych, zdali sa im práve také, ako ich stvárnil maliar s veľkými ušami, očami a nosmi, ba trošku aj znetvorené. Aj domy s bránami a plotmi videli odrazu také, ako ich potajme namaľoval blázon. A keď sa pozreli do zrkadla, zočili nie vlastnú tvár, ale obraz svojej tváre. Vydesili sa, že okolitý svet, život dediny i samých seba prestali už vnímať svojím zrakom, ale čosi ich núti vnímať to očami kohosi, o kom stále takmer nič nevedia. Zalomcovala nimi akási vlna hrôzy, ponižujúci pocit, že im maliar ubližuje, kradmou rukou siahol na ich duše a nastavil krivé zrkadlo ich pravým tváram.
Niekto z predstavenstva navrhol, aby sa týchto nešťastných obrazov zbavili. Čím skôr, tým lepšie. Veď ich rodná obec je práve taká ako ostatné okolité dediny, ibaže tie nemali bláznivého maliara a jeho, teraz už priam šokujúce, dielo. Dať čas na úvahy a analýzu týchto malieb by mohlo viesť k falošným záverom, veď aj samotné obrazy podávajú dedinu skreslene. Preto dedičstvo po ich autorovi im môže priniesť iba samé nepríjemnosti a najmä preveľkú hanbu pred celým svetom. Napokon sa nenašiel nik z predstavenstva, kto by bol hlasoval proti návrhu. Maľby boli teda odsúdené na spálenie. Zhoreli ako bosorky. A celá dedina si vydýchla…
Na pálenie obrazov už každý dávno temer zabudol, keď sa v dedine objavil peháň-blondiak, kedysi tajomný a dosť častý hosť bláznivého samotára. Na jeho prosbu mu otvorili opustený dom na hornom konci, aby sa v ňom mohol na niekoľko dní usalašiť. Ukázali mu aj hrob čudáka pod smutnými vŕbami na cintoríne a nechali ho osamote, aby nerušene dumal o záhadnom živote a smrti svojho priateľa či príbuzného.
Návštevník na druhý deň rázne zaklopal na dvere obecného domu a nástojčivo sa zaujímal o osud obrazov. Vedúcich predstaviteľov obce prenáramne zaskočil svojou znalosťou podrobností o jedinečných origináloch, ktoré vraj videl v čase návštev v dome svojho priateľa. Ubezpečili ho však, že jeho obavy, že zbierka bola zneužitá, sú zbytočné. Okrem neho totiž nikdy nikto žiadne maľby nevidel a navyše ani nevedel, že jeho priateľ alebo príbuzný holdoval maliarstvu. Našli ho mŕtveho na podlahe, pochovali ho ako sa patrí, to je všetko. Ale že by boli v dome alebo niekde inde našli nejaké obrazy, to je celkom vylúčené.
Blondiak odcestoval a celá historka o obrazoch a ich bláznivom tvorcovi upadla do temnoty zabudnutia. Neskôr zbúrali aj prázdny a už poriadne spustnutý dom na hornom konci, lebo ho aj napriek smiešne nízkej cene nikto nechcel kúpiť. Takto zmizla už aj posledná stopa, ktorá by pripomínala, že sa do dediny kedysi prisťahoval záhadný muž, čudák, ktorý po večeroch zo svojich huslí vyčarovával plačlivé tóny a ktorý maľoval podivuhodné obrazy, ktoré sa dedinčanom nepozdávali, veď im znetvorili duše a rozsievali strach a neistotu. Už ich niet, už nebudú viacej strašiť, veď tie záhadné maľby z opusteného domu už o nikom nič nemôžu prezradiť. Niet nad zdravý sedliacky rozum…
Dnes už iba tí najstarší vedia, že v poslednom dome na hornom konci dediny žil jeden záhadný muž, ktorého celá dedina pokladala za blázna, ale prinajmenej za čudáka.
– Pamätáš sa ešte na blázna? – pýtajú sa starci jeden druhého.
Ale čím ďalej, tým zriedkavejšie sa vynára táto otázka, lebo aj tých, ktorí by poznali odpoveď, je už preveľmi málo…

Rodnému Kestúcu

Kestúcky farár
Ignác Scolari
zakladateľ Matice slovenskej

V
 Kestúci od nepamäti až do roku 1958 slúžili slovenský (alebo aj slovenský) jazyk dobre ovládajúci rímskokatolícki dušpastieri. Cirkev rešpektovala jazykové potreby ňou spravovaných obcí väčšmi než štátna správa a až do spomínaného roku obsadzovala kestúcku faru Slovákmi. (Posledným slovenčinu ovládajúcim farárom bol zo Slovenska vysídlený Peter Nagy, brat riaditeľa budapeštianskej slovenskej školy Barnabáša Nagya.)
V dlhom menoslove kestúckych farárov nájdeme aj významných verejných činiteľov a cirkevných hodnostárov, ktorých mená nezapadli do zabudnutia. Spomedzi nich sa čitatelia Ľudových novín (2007, č. 30) mohli oboznámiť s významnou osobnosťou slovenského verejného a cirkevného života Jozefom Šrobárom, bratislavským kanonikom, ktorý strávil dvadsať plodných rokov (1900-1919) medzi Kestúčanmi.
Ignác Scolari (1808-1887), zakladateľ Matice slovenskej, je ďalšou významnou osobnosťou slovenského cirkevného života, ktorá pobudla v Kestúci oveľa dlhší čas ako Jozef Šrobár, slúžila tu presne tridsaťdva rokov – od 11. januára 1836 do 16. januára 1868. O kestúckych rokoch Ignáca Scolariho však vieme menej ako o jeho činnosti v Tesároch na Slovensku, kam z Kestúca odišiel a kde aj zomrel.
Ignác Scolari napriek tomu, že má priezvisko talianskeho pôvodu, sa narodil 15. decembra 1808 v Banskej Bystrici, v uvedomelej slovenskej rodine. Po získaní základného vzdelania a maturity v rodnom meste študoval filozofiu a teológiu v Ostrihome. Po kňazskej vysviacke r. 1832 bol ustanovený za direktora chrámového chóru v Ostrihome, čo svedčí zároveň aj o jeho hudobnom talente. I. Scolari sa v maďarskom Ostrihome asi necítil dobre, veď využil prvú možnosť opustiť mesto: o dva dni po smrti kestúckeho kňaza Michala Mandíka 11. januára 1836 bol už oficiálne vymenovaným dušpastierom v slovenskom podpilíšskom Kestúci.
O jeho dlhej kňazskej činnosti v Kestúci sa zachovalo pomerne málo dokumentov. Tieto však svedčia o jeho úsilí o povznesenie obce, o zlepšenie podmienok výučby v škole ako i o obohacovanie vnútorného zariadenia kostola. I. Scolari dlhé roky bojoval napríklad za zakúpenie nového organu. Spočiatku, roku 1836, dosiahol iba obnovenie starého, ale zápisnica kanonickej vizitácie (Visitatio Canonica) z r. 1846 spomína už nový organ. Tento však dlho nevydržal, lebo kňaz r. 1862 píše cirkevnej vrchnosti, že organ sa nedá opraviť, treba zakúpiť nový. Jeho vytrvalosť a časté urgovania priniesli ovocie až r. 1865, keď kostol dostal nový organ, ktorý potom celých štyridsať rokov spoľahlivo slúžil kestúckym veriacim. Kňaz taktiež po ťažkých bojoch s vrchnosťou dosiahol – ako sa o tom zmieňuje zápisnica kanonickej vizitácie z r. 1846 – že „tri staršie zvony vo veži vymenili za nové, väčšie”. Tieto zvony tu ostali až do prvej svetovej vojny, keď ich odviezli na vojnové účely.
Ignác Scolari dva roky po príchode do Kestúca sa ako predseda školskej stolice pričinil o to, že namiesto schátralej, z váľkov postavenej jednotriednej školy vybudovali novú, ale už z tuhého materiálu. Zo zápisnice zasadnutia školskej stolice 13. júla 1848, ktorú podpísal I. Scolari, sa dočítame: „Obec s 1020 obyvateľmi má naďalej len jednotriednu školu. Školopovinných je 74 chlapcov a 49 dievčat. Vyučovacím jazykom je slovenský jazyk.” (Tu musíme poznamenať, že v každej pilíšskej katolíckej dedine škola bola cirkevná a na čele školských stolíc stáli miestni kňazi. Ich postoj v otázke jazyka vyučovania bol rozhodujúci.)
Určite nepreháňame, ak Ignáca Scolariho na základe jeho činnosti v Kestúci a neskôr v Tesároch pokladáme za uvedomelého Slováka, ktorý bol na tie časy dobre informovaný o úsiliach popredných činiteľov slovenského národného hnutia, s ktorými súhlasil a ktoré aj sám aktívne podporoval. Ako predplatiteľ Pešťbudínskych vedomostí prakticky vedel o všetkom, čo sa dialo v tejto oblasti na Slovensku, ale i v pokrokových slovenských politických a spoločenských kruhoch v Pešťbudíne. Do podrobností bol informovaný napríklad aj o prípravných prácach založenia celonárodnej slovenskej kultúrnej ustanovizne Matice slovenskej. Bol medzi prvými, ktorí vyhoveli požiadavke zachytenej v Stanovách MS, podľa ktorých zakladajúcim členom tejto ustanovizne sa môže stať ten, kto zaplatí do jej základiny sto zlatých v hotovosti, čo bol na tie časy veľký peniaz. I. Scolari vyhovel tejto podmienke, dostal matičný diplom číslo 175 a zároveň si získal aj právo zúčastniť sa na zakladajúcom valnom zhromaždení s právom rokovania a hlasovania. Zakladajúcich členov Pešťbudínske vedomosti 1. júla 1863 (53. č.) pozvali na prvé valné, zakladajúce zhromaždenie, ktoré sa konalo 4. augusta 1863. (Po založení ustanovizne MS mala 501 zakladajúcich členov, medzi ktorými bol aj cisár František Jozef I. s príspevkom tisíc zlatých.)
Ignác Scolari nebol radovým členom MS, bol viac, bol jej zakladateľom. V Letopise Matice slovenskej (Viedeň 1864) sa nachádza jeho meno na 72. strane pod číslom 491: „Scolari Ignác, farár v Kostelci pri Ostrihome (zakl. člen; číslo diplomu 175 (s príspevkom) 100 zlatých”. (Používanie názvu obce Kestúc namiesto Kostelca sa stalo všeobecným – aj vďaka Jozefovi Šrobárovi – až na prelome 19. a 20. storočia.) Kestúcky farár I. Scolari sa svojím postojom voči MS osvedčil ako zanietený rodoľub. K Matici mal srdečný vzťah. Pravdepodobne sa aj osobne zúčastňoval na niektorých matičných podujatiach (hlavne v čase, keď slúžil v Tesároch) a tam si získal priateľov aj medzi matičnými funkcionármi. Dá sa to vycítiť zo skutočnosti, že dlhé roky ostal verný Matici slovenskej, aj v tých ťažkých časoch, keď sa na ňu útočilo. Ako člena tejto celonárodnej ustanovizne ho uvádza aj menoslov z roku 1870, ale už ako farára v Tesároch.
Nevieme, z akých príčin I. Scolari opustil Kestúc. Isté však je, že v práci, ktorú úspešne vykonával v Kestúci, pokračoval aj v Tesároch. Aj tam sa pustil do výstavby novej školy, ba v susedných Slepčanoch aj do výstavby kostola a podieľal sa aj na obohacovaní zariadenia spomínaných kostolov.
Jeho cirkevná kariéra vyvrcholila v Tesároch. Stal sa organizátorom a vodcom viacerých slovenských pútí do Ríma, za čo dostal od pápeža Leva XIII. titul monsignora. Zastával niekoľko významných cirkevných funkcií, stal sa školským dekanom svätobeňadického dištriktu, jeho knihovníkom a kňazským špirituálom a neskôr i čestným metropolitným kanonikom ostrihomským.
Ignác Scolari, zbožný a príkladný kňaz, zomrel 4. marca 1887 v Tesároch vo veku 79. rokov. O tejto udalosti dal správu aj budapeštiansky týždenník Vasárnapi Újság, ktorý písal o ňom ako o kňazovi so zlatou svätou omšou (50. výročie kňazstva) a o čestnom ostrihomskom kanonikovi.

(2009)

Mojou vlasťou je Kestúc
a jeho okolie

V
 kanadskom Hamiltone žijúci akademický maliar, 72-ročný kestúcky rodák Tibor Nyilasi, má v Kestúci-Kláštori chatu s malým ateliérom. Tu sme sa stretli, tu som našiel – ako som aj predpokladal – i časť jeho životného diela. Umelec mi, samozrejme, mohol ukázať iba nepatrnú časť svojich obrazov, lebo kompletné dielo nemôže vidieť ani on sám. Prevažná väčšina jeho najlepších prác sa nachádza na rôznych miestach zemegule. Záujemca, ktorý by ich predsa len chcel vidieť, by sa musel vydať na cestu povedzme z rodného Kestúca, z kostola sv. Klementa, kde sa na hlavnom oltári nachádza jeho monumentálna mozaika, znázorňujúca legendu sv. Klementa a podobizne Cyrila a Metoda, a putovanie by skončil v Mestskej galérii v Hamiltone. Cestou by však absolvoval množstvo zastávok – v súkromných i štátnych zbierkach. Prvá by bola v neďalekom Múzeu B. Balassiho v Ostrihome, v Maďarskej národnej galérii, v galériách v Dunajskej Strede, v Štúrove, ako i v rôznych súkromných zbierkach na Slovensku, v západnej Európe, ale umelcov akvarel by našiel aj v zbierke anglickej kráľovnej vo Windsori a monumentálnu mozaiku v ministerstve zdravotníctva v kanadskom Ontariu.
Tibor Nyilasi od svojej prvej samostatnej výstavy v roku 1963 v Kanade doposiaľ vystavil svoje diela a získal si priazeň milovníkov výtvarného umenia na 54 samostatných a 69 kolektívnych výstavách v krajinách Európy i Ameriky.
– Výtvarnícky časopis Ateliér, ktorý vychádza na Slovensku, písal o vás ako o maďarskom výtvarníkovi slovenského pôvodu.
– Ja som nikdy nikde nepopieral ani nezamlčoval svoj slovenský pôvod. Naopak, som hrdý na svojich kestúckych slovenských predkov, ktorým vďačím za svoj život a ktorí niesli priezvisko Nida. Meno si dal pomaďarčiť starý otec pravdepodobne medzi dvoma svetovými vojnami. O tomto nemám žiadny dokument. Viem však, že moja teta a strýko z otcovej strany si písali meno Nyida Rozália a Nyida József. Súdiac podľa ypsilonu si myslím, že nejaký veľký Maďar, miestny notár, pred prvou svetovou vojnou alebo po nej sa v duchu vtedajšej násilnej maďarizácie „zabával” prepisovaním slovenských mien obyvateľov Kestúca podľa maďarskej abecedy.
– Čo znamená pre vás rodný Kestúc?
– Všetko. Kestúc je moje rodisko, moja dedovizeň. Tu pod Pilíšom sa narodili moji rodičia, starí rodičia a prarodičia. A tu som sa narodil aj ja, tu som prežil dvadsať rokov. Napriek tomu, že vyše päťdesiat rokov som občanom Kanady, pre mňa Kestúc a jeho okolie znamená vlasť. Vôbec nepreháňam, keď tvrdím, že mňa Kestúc vystrojil na cestu, jemu vďačím aj za to všetko, čo som v živote dosiahol. Dnes už s dobrým srdcom myslím aj na neľahké roky detstva a dospievania.
Veru, na tie Tibor Nyilasi dodnes nemôže zabudnúť. Už ako malý školáčik vynikol kresliarskym talentom, ale na ďalšie štúdium na strednej škole nemohol ani len pomyslieť. Socialistický priemysel si vyžadoval odborných robotníkov, jeho odvelili za sústružníckeho učňa do Csepelu a potom do Ostrihomu. Ako osemnásťročný začal pracovať v ostrihomskej továrni na výrobu obrábacích strojov, ale on túžil po vzdelaní a preto sa zapísal na diaľkové štúdium do strednej priemyselnej školy. Sústružníctvo ho nikdy nezaujímalo, ale tým viac ho lákalo umenie: výtvarníctvo, herectvo, hudba a spev. V roku 1955 sa prihlásil na Vysokú školu herectva, kde na dvoch prijímacích skúškach uspel, ale na tretiu pre udalosti r. 1956 už neprišiel rad. Po porážke revolúcie spolu s priateľom, vyslúženým pohraničníkom, ktorý dobre poznal cestu do Rakúska, sa ľahko dostal do kasární vo Viedenskom Novom Meste.
– Ako každý mladý, aj ja som túžil po slobode, – hovorí umelec. – Spolu s dvomi či tromi desiatkami kestúckych chlapcov, ktorí sa báli pomsty komunistov, sme opustili rodisko. Ako len prenáramne plakala moja mama a prosíkala, aby som nikde nešiel. Musel som odísť, aj ja som sa bál. Niekoľko mesiacov som pobudol v mestečku Ried, kde som mladých rakúskych chlapcov učil ľudové tance, ktoré som si osvojil ešte v kestúckom ľudovom súbore. Odtiaľto som sa dostal do Francúzska a po krátkom čase mi úrady umožnili preplaviť sa loďou do Kanady, kde v meste Hamilton žila sestra môjho otca. Ona mi získala prvú prácu, stal som sa pomocným robotníkom v jednom záhradníctve. Po niekoľkých mesiacoch som odcestoval do Toronta, kde žila skupina maďarských emigrantov-hercov, ku ktorej som sa pridal a stal som sa ich pomocníkom. Projektoval a zhotovoval som kulisy, vystupoval som s nimi ako herec, nakladal batožinu, slovom robil som všetko, čo len bolo treba. Vystupovali sme pred Maďarmi žijúcimi v Kanade. Žili sme teda kočovným životom. Iba poznamenám, že medzi hercami boli aj dnes známe osobnosti, ako komik Imre Pongrácz alebo herečka Piri Vaszaryová. Mne najviac pomohla operná speváčka a klaviristka Margit Hajdúová, ktorá sa starala o mňa ako o vlastného syna.
Kočovný život T. Nyilasiho narušila vážna pľúcna choroba. Dostal sa do sanatória v Bratforde, kde strávil poldruha roka. Po vyliečení ostal v sanatóriu ako pomocný robotník a neskôr ošetrovateľ. Primár doktor Start si všimol jeho kresliarsky talent, veď bývalý pacient rad-radom kreslil portréty pacientov a tie sa mu pozdávali. Nakoľko aj on sa zaujímal o výtvarné umenie, maľoval akvarely, pozval T. Nyilasiho na študijnú cestu do Japonska a neskôr ho dal zapísať na Výtvarnícku vysokú školu Ontario v Toronte (Ontario College Art).
– Moje štúdium na vysokej škole plne hradilo ministerstvo zdravotníctva, – pokračuje umelec. – Aj toto zariadil doktor Start, ktorého som právom pokladal za svojho druhého otca. Vysokú školu som skončil s vyznamenaním a myslel som si, že sa predo mnou otvorí celý svet. Žiaľ, dostal som sa do dielne, kde sme kreslili a tlačili iba plagáty. V r. 1967 bola svetová výstava v Kanade a pri tejto príležitosti založili Múzeum Niagara, kde chceli predstaviť boje Angličanov a Francúzov proti praobyvateľom. Tam som dostal prácu, a to sochársku, zhotovoval som postavy Indiánov a kone v životnej veľkosti. Nakoľko som poctivo a usilovne pracoval, dostal som finančnú odmenu a mohol som navštíviť svoje rodisko.
Tibor Nyilasi po získaní diplomu na výtvarníckej vysokej škole vo svojich štúdiách pokračoval na univerzite v Toronte, na odbore pedagogiky, aby mohol vyučovať výtvarné umenie na stredných školách. Po štúdiách na dlhší čas odcestoval do Nemecka, aby si popri technike maľovania akvarelov osvojil aj majstrovstvo tvorby kamenných nástenných mozaík. Mozaika ako prastará umelecká technika ho očarila. Dodnes za svoje hlavné dielo pokladá už spomínanú mozaiku hlavného oltára v kestúckom kostole.
Tibor Nyilasi popri vyučovaní na stredných školách usilovne tvoril a jednu za druhou poriadal samostatné výstavy. Pre neho nezabudnuteľnou sa stala v r. 1970 výstava v Dedinskom múzeu v rodnom Kestúci už aj preto, lebo to bola prvá jeho výstava v Maďarsku. Taktiež za významnú pokladá aj výstavu v Múzeu B. Balassiho v Ostrihome, ktorá sa uskutočnila pomocou kanadskej vlády. S radosťou spomína aj na výstavu v r. 1979 v Mestskej galérii v Hamiltone, ktorá mu priniesla slávu v Kanade a členstvo v Spolku kanadských akvarelistov.
– Akvarelisti maľujú väčšinou krajinky, ale vaše obrazy vyžarujú mimoriadnu dynamiku, pohyb a ľudskú vitalitu.
– Mňa vždy zaujímalo ľudské telo, jeho anatómia a hlavne rozmanitosť ľudských pohybov a správania. Je to nevyčerpateľný prameň pre moju tvorbu. Skicár je mojím nerozlučným druhom, beriem ho všade so sebou, aby som ho použil aj v tých najneočakávanejších situáciách, aby som si načrtol práve to, čo vidím, čo upúta moju fantáziu: vo vlaku, v čakárňach, v reštauráciách, na ulici a inde, robím to ako opravdivý paparazzi, iba ja namiesto fotoaparátu „lovím” ceruzkou. Tieto postrehy, spontánne kompozície mi slúžia potom ako témy mojich akvarelov.
– Sedem rokov ste na dôchodku. Ako vám plynú dni?
– Pri rozlúčke s mojimi spolupracovníkmi sa ma opýtali, čo budem robiť na dôchodku. Zaplavím celý svet mojimi akvarelmi, povedal som im. A pracujem ako diabol, neminie deň, aby som nemaľoval. V Kanade práve tak ako i v Kestúci, kde od r. 1966 dodnes trávim letné mesiace.
Kestúc od r. 1966 ťaží z talentu svojho rodáka. T. Nyilasi nezištne pomáha svojmu rodisku a Kestúčanom. Desať rokov tu viedol výtvarnícky tábor pre deti a mládež a v tomto roku zorganizoval aj prvú medzinárodnú výtvarnícku dielňu. Kostol sv. Klementa zdobia jeho tri už spomínané mozaiky. Umelec, keď je doma, spieva v kestúckom slovenskom speváckom zbore a vystupuje s ním všade, kam ho len volajú.
Tibor Nyilasi je od roku 2001 laureátom vyznamenania „Za Kestúc” a je čestným občanom svojho rodiska.
Medzinárodný výtvarnícky
plenér v Kestúci

P
očas tretieho júlového týždňa z veľkej sály kestúckeho kultúrneho domu sa stal ateliér, zriadili v ňom stredisko prvého medzinárodného plenéra výtvarníkov.
Dielňu zorganizovala miestna obecná a slovenská menšinová samospráva na podnet v Kanade žijúceho kestúckeho rodáka, známeho akademického maliara Tibora Nyilasiho, ktorý letné mesiace trávi v Kestúci-Kláštori, kde má chatu s malým ateliérom.
V Kestúci sa aj doposiaľ každoročne konali pod vedením T. Nyilasiho letné výtvarné tábory, ale len pre miestnych a okolitých školákov a mládež. Organizátori sa v tomto roku rozhodli dať týmto táborom medzinárodný ráz. Tibor Nyilasi teraz popri miestnych maliaroch-amatéroch pozval do kestúckeho plenéra aj umelcov zo zahraničia.
– Som šťastný, že moje pozvanie prijali viacerí maliari zo zahraničia, čím sa náš tábor stal skutočne medzinárodným, – konštatoval Tibor Nyilasi pred slávnostným ukončením tábora. – Do Kestúca prišiel tvoriť maliar Dunaja a Ipľa, 76-ročný umelec Ján Lábik zo Štúrova. Ján Lábik je dlhé desaťročia verný prírode, stovky jeho krajinomalieb sa nachádzajú v múzeách a v súkromných zbierkach doma i v zahraničí. O tomto umelcovi musím povedať, že má nesmierne veľké zásluhy na vytvorení živých kontaktov medzi slovenskými a maďarskými výtvarníkmi. Ako zakladateľ Galérie v Štúrove a vedúci štúrovského výtvarného krúžku úzko spolupracuje s umelcami v Ostrihome a preto s rozhodnou istotou môžem tvrdiť, že pričinením sa pána Lábika spoločné výtvarné tábory štúrovského, resp. ostrihomského klubu výtvarníkov značne prispeli k vytvoreniu podunajského výtvarného dialógu medzi dvoma mestami. Nie je teda náhodné, že J. Lábik je nielen členom Slovenskej výtvarnej únie, ale aj Ostrihomského umeleckého cechu. Zo Slovenska sme mohli privítať medzi nami aj komárňanského akademického maliara, profesora Univerzity Konštantína Filozofa v Nitre Ernesta Kocsisa. O ňom môžem prezradiť, že počas tunajšieho pobytu bol mimoriadne usilovný a plodný a daroval Kestúčanom prekrásnu krajinomaľbu ich obce. Západnú Európu medzi nami prezentovala maliarka Gerda Soliová z belgického mesta Ostende. Táto umelkyňa, učiteľka kreslenia, má za sebou už dve samostatné výstavy v Belgicku. Hádam o sebe môžem podotknúť, že som spolu s miestnym maliarom Alexandrom Juhászom zastupoval nielen kestúckych maliarov, ale aj umelcov z Kanady. Pri vymenovaní účastníkov musím spomenúť ešte budapeštiansku maliarku Évu Vargovú, ktorá dlhé roky navštevovala v Kestúci aj letné tábory pre mladých.
Vo veľkej sále kultúrneho domu je v piatok popoludní rušno. Umelci odkladajú maliarske stojany, balia svoje veci a pustili sa do inštalovania výstavy diel, ktoré sa zrodili v Kestúci. Spolu s miestnym maliarom Alexandrom Juhászom ich napočítame 52. Vytvorili ich šiesti maliari.
– Ja som tu namaľoval iba päť akvarelov, ale som spokojný, – hovorí pán Juhász. – Úprimne ďakujem za rady renomovaným maliarom Tiborovi Nyilasimu, Jánovi Lábikovi a Ernestovi Kocsisovi. Veľmi veľa som sa od nich naučil. Taktiež vďaka patrí aj starostovi obce Lajosovi Gaálovi a predsedníčke slovenskej samosprávy Valérii Gaálovej Karovej za to, že sa príkladne postarali o nerušenú činnosť tábora.
– Ja darujem samospráve tento akvarel, – ukazuje Ján Lábik na prekrásnu krajinomaľbu. – Je to moje poďakovanie sa Kestúčanom, medzi ktorými som si našiel opravdu dobrých priateľov, a medzi ktorými som sa cítil skutočne ako doma. Kestúc aj Boh stvoril pre maliarov, kde si tvorivý človek v prekrásnom romantickom prostredí môže nájsť veľa tém na spracovanie. Všetci sme si aj našli. A hlavne učili sme sa jeden od druhého: napríklad rôzny pohľad na veci, ale osvojili sme si aj rôzne maliarske techniky. Tento plenér bol osožný pre každého, pre nás účastníkov, ale aj pre obec.
– Ja som tiež s radosťou prijala pozvanie akademického maliara Nyilasiho, – preberá slovo mladá maliarka Éva Vargová. – Počas nášho tunajšieho pobytu sme sa navzájom od seba veľa naučili: napríklad rôzny pohľad na veci a rôznorodé vnímanie skutočnosti, ale osvojili sme si aj rôzne maliarske techniky. Som šťastná, že som mohla vo svojich dielach zachytiť niečo z očarujúcej krásy tunajšej prírody a takto sa zavďačiť Kestúčanom za ich úprimné priateľstvo a lásku, ktoré nám prejavovali na každom kroku.
Slovami uznania nešetril ani akademický maliar Ernest Kocsis:
– Je známe, že umenie zbližuje ľudí, – povedal. – Aj pre toto som s radosťou prišiel do Kestúca, kde nie som po prvýkrát. O dedine už dávno viem, že je multinacionálnou obcou s opravdivými priateľskými obyvateľmi, kde v porozumení nažívajú Slováci s Maďarmi. V tomto priateľskom prostredí sa cítim veľmi dobre. Nehovoriac o tom, že obec leží v romanticky prekrásnom prostredí, kde tvorivý človek nachádza veľa tém vhodných na spracovanie. Myslím si, že týmto táborom aj obec získala: jej obyvatelia mali možnosť stretnúť sa s maliarmi po celej dedine, nahliadnuť do ich tvorivej činnosti a nadviazať s nimi kontakty. Aj tento výtvarný tábor svedčí o tom, že dobrá snaha je na osoh každému, veď umelci tu nechajú jedno zo svojich diel, ktoré bude tvoriť súčasť neskôr zriadenej stálej výtvarnej výstavy.
Účastníci výtvarného tábora, miestni organizátori a pozvaní hostia sa po spoločnom slávnostnom obede vo veľkej sále kultúrneho domu s dojatím lúčili: Dovidenia o rok!
V kultúrnom živote Kestúca sa začala nová etapa.

(2008)

Biovíno z Kestúca

P
revažnú časť chotára obce Kestúc aj Boh stvoril pre pestovanie viniča – uznávajú pri koštovkách odborníci i milovníci nápoja bohov, ktorý sa rodí na úpätí juhozápadných svahov majestátneho Pilíša.
Môžeme pripustiť, že preháňajú. Že by bol zo zdvorilosti preháňal aj slávny spisovateľ, klasik slovenskej literatúry Jozef Gregor Tajovský, to sa nám už nepozdáva. O vínach, ktoré koštoval v Kestúci pred vyše sto rokmi, v r. 1902, píše s nadšením vo svojom cestopise Z Martina na Kestúc: „Ach, to kestúcke víno! Nie nejaká túžava, ale dobré, znamenité, hlava nebolí. Ste veselí od neho, vtipní, smejete sa, azda si aj zatancujete, ale že by vás hodilo, to nie!” A spisovateľ nezamlčal ani to, že Kestúčania „vodu majú planú, tak pijú viac víno. Ba že do týždňa, do mesiaca poniektorí vody nepijú, len víno… Že ho teda i nám ponúkali, to sa samo sebou rozumie…”
Odvtedy, pravda, uplynulo veľa času a v Dunaji pretieklo veľmi veľa vody. Kestúc zaradili do Ászársko-Neszmélyskej vinárskej oblasti, udomácnili sa tu nové odrody, od základov sa zmenili metódy pestovania viniča a výroba vína, čo je samozrejmé. Avšak nielen zub času, ale aj politika zasiahla do tohto odvetvia poľnohospodárstva. Najprv zničila malé a neskôr aj veľké poľnohospodárske gazdovstvá, nešetriac ani tie vinárske. Po  ransformácii spoločnosti umierali jedno za druhým aj vinárske družstvá, ktoré do hrobu poslali zlé reštitučné zákony a hlavne nízke ceny hrozna.
Nebolo tomu ináč ani v Kestúci. Poľnohospodárske družstvo sa rozpadlo, privatizovalo sa všetko, čo sa len dalo. Aj vinice. Chvála osvietenosti niektorých vinárskych hláv, ktoré verili v budúcnosť kestúckeho vína a zasiahli. Nepripustili, aby tu zanikla stáročná tradícia pestovania hrozna, aby nezapadla do hmly minulosti zvesť o dobrom kestúckom víne. Károly Gimeskövi tu vybudoval moderné vinárstvo, ktorého vysoko kvalitné vína sa dostali do obchodných reťazcov, ale i do zahraničia. Jeho príklad nasledovali aj mladí nadšenci, medzi nimi i Péter Korom, ktorého v Kestúci právom pokladáme za priekopníka pestovania biohrozna a vyrábania výlučne tradičných vín – bez použitia neprirodzených látok.
Keď mi mladý vinár Péter Korom podal ruku, ihneď som pochopil, že sám vyrába nielen víno, ale aj pestuje vinič. Práve postrekoval časť vinice s odrodou Chardonnay. So srdečným úsmevom na tvári ma usadil do svojho „pracovného” Opla, aby mi ukázal svoju ríšu, vinice pod Starými skalami. Vozil ma poľnými cestami i necestami a nadšene rozprával o hrozne a víne. Za niekoľko minút som sa presvedčil, že o odborných znalostiach tohto nadšenca nemožno pochybovať. Ukazoval mi korene, na podpníky ktorých sám naštepil očká vzácneho druhu Zweigelt. Netajil, že jeho vzťah k týmto koreňom je aj citový.
Péter Korom tu, pod Starými skalami (na území niekdajších družstevných viníc), v horskom vinohradníctve, od roku 2000 obhospodaruje 4,5 hektára viníc, na ktoré je právom hrdý. Vôbec netajil svoje presvedčenie, že pýchou každého vinára by mali byť nielen vína, ale aj vinice, kde sa to všetko začína.
Môj hostiteľ nie je Kestúčan, narodil sa v hlavnom meste a dlhý čas žil na Dolnej zemi, ale o hrozno sa zaujíma od svojej mladosti. Niet sa preto čo čudovať, že študoval na strednej vinárskej odbornej škole v centre maďarského vinárstva v Budafoku. O Kestúci nikdy nepočul, iba vo vinárskom časopise Magazín priateľov vín čítal r. 1998 chválospev z pera Józsefa Laposa o tunajších mimoriadne priaznivých prírodných podmienkach pre pestovanie viniča i o vysokej kvalite tu vyrábaných vín. Keď sem aj osobne zavítal, zamiloval sa do tunajšej prekrásnej prírody, do horských viníc a do jeho srdca sa vkradli aj tunajší ľudia. Napriek všetkým prekážkam, ktorých nebolo málo, sa rozhodol, že si tu založí rodinné vinárstvo. Podarilo sa mu kúpiť a čiastočne i vysadiť štyri a pol hektára viníc. Prenajal si niekdajšiu pivnicu miestneho gazdu Rudolfa Hertlika s kapacitou 270 hektolitrov, ktorej prešovňa trošku už chátrala, ale samotná pivnica bola ideálna. Teplota v nej je po celý rok 12-13 stupňov Celsia.
– Na to, aby sa rodinné vinárstvo s takou plochou, ako je naše, udržalo, sú potrebné tri veci: vynikajúce prírodné podmienky, vynikajúce odrody a nie v poslednom rade dobrý ročník, – hovorí P. Korom. – Nuž, Kestúc je v celej krajine jedným z najlepších miest pre pestovanie viniča. Vinohrady ležia na úpätí Bielych a Starých skál vo výške 250 až 320 metrov nad dedinou a chráni ich 500 metrov vysoká hora. Čo sa týka druhého kritéria, moja rodina od r. 2000 pestuje tie najlepšie a najvyhľadávanejšie odrody. Na ploche 1,6 ha Cabernet sauvignon, na 1 ha Chardonnay a tiež na 1 ha Korenisté z Cserszegu (Cserszegi fűszeres). Okrem toho pokusne pestujeme aj Svätovavrinecké, Pátriu, Corvinus a iné odrody a všetky s biologickou ochranou.
– Čo skrýva pojem biopestovanie hrozna?
– Základom tejto metódy je zachovanie zdravej, biologicky aktívnej pôdy. Prísne je zakázané používanie umelého hnojiva, syntetických postrekovacích látok proti hmyzu, hubám, proti burine a umelých látok, ktoré napomáhajú rast rastlín. Povoľuje sa používanie iba organického hnojiva alebo kompostu a na postrekovanie v obmedzenej koncentrácii aj síran meďnatý, čo tunajší obyvatelia nazývajú ledek. Samozrejme, biovíno sa môže vyrábať iba z hrozna, ktoré sa pestuje pod biologickou ochranou. A to takým spôsobom, aby vinár vyrábal iba tradičné vína bez použitia selektovaných látok. Jedinou diskutabilnou otázkou je používanie či nepoužívanie oxidu síričitého. Bez neho je totiž výroba bielych vín veľmi ťažká a preto v tejto otázke ani vinári nie sú jednotní. Nie je teda rozhodnuté, či víno obsahujúce túto látku sa považuje za biovíno alebo nie.
– Nápisy na vinete „biovíno” alebo „kontrolovaný biovýrobok” sa nemôžu zneužiť?
– Tento pojem naznačuje, že spotrebiteľ si kúpil víno vyrobené biometódami, prirodzeným kvasením a zrením, – odpovedá P. Korom. – Označenie kontrolovaný biovýrobok môžu použiť iba vinári, ktorí majú zmluvu s verejnoprospešnou spoločnosťou Biokontroll Hungária Kht., uznanou i Európskou úniou, dodržiavajú ňou stanovené výrobné metódy a podrobujú sa jej systematickým kontrolám. Jedno je isté, že s biologickou ochranou pestované hrozno chráni pred chemikáliami nielen pestovateľa-vinára, ale aj spotrebiteľa.
Všetko hrozno dopestované rodinou Koromovcov spracuje ich vinárstvo. O vysokej kvalite ich vín svedčí aj množstvo cien z celoštátnych i regionálnych súťaží. Spomeňme aspoň tie, na ktoré je P. Korom obzvlášť hrdý. Na VII. celoštátnej súťaži biovín r. 2006 jeho Chardonnay získalo zlatú a Korenisté z Cserszegu zasa striebornú medailu. Nie menšieho uznania sa mu dostalo aj r. 2005 na Medzinárodnej súťaži vín Euroregiónu Ister-Granum na Slovensku v Mužle, kde jeho Zweigelt Rosé odmenili zlatou medailou.
?
Sídlo Vinárstva Benediktova studňa (Bencekút) sa nachádza v rade pivníc na hornom konci dediny v rodinnom dome Szabóovcov. Tu nás s úprimnou radosťou privítala pani domu Katarína Szabóová Velmovská. Jej srdečnosti sa niet čo diviť, veď s kolegom­-vinárom Péterom Koromom, ktorý ma sem odprevadil, si už dlhé roky navzájom odborne pomáhajú a sú aj dobrými priateľmi. Priazeň mladej vinárky si získam aj ja, keď sa jej zverím, že pochádzam z Kestúca a keď zistíme, že máme spoločných kestúckych známych z kruhu jej i mojich príbuzných.
– Naše podnikanie siaha až do prvých rokov transformácie spoločnosti, – hovorí Katarína Szabóová Velmovská. – Roku 1993 som skončila štúdium na strednej obchodnej škole. Nenašla som si pracovisko a navyše ani manžel, ktorý je lesným technikom, nemal prácu. Môj starý otec, ktorého vzťah k pôde a hlavne k vinici bol vždy aj citovo založený, nás nabádal, aby sme si v rámci vtedy prebiehajúceho procesu odškodňovania zakúpili ornú pôdu i vinohrady a začali podnikať.
Szabóovci sa nechali prehovoriť, získali takmer 60 hektárov zeme, hlavne ornej pôdy. Začali teda hospodáriť, ale treba vedieť, že orná pôda v kestúckom chotári je nekvalitná, takže aj výnosy pšenice boli nízke. Slovom, gazdovanie sa im nevyplácalo, ba straty museli hradiť z príjmov, ktoré im zabezpečili vinice s plochou 4 hektáre. Museli teda hľadať iné formy podnikania. Prestali pestovať pšenicu a začali sa venovať výlučne hroznu. Ale bez skúseností, učiac sa od rodičov, známych. Potom vzali do rúk aj odborné knihy. Odvaha, talent a úpornosť manželského páru priniesli svoje plody. Najprv pestovali odrodu Korenisté z Cser­szegu na 4 hektároch. Po dlhoročných skúsenostiach založili roku 2002 vinárstvo, ktoré pomenovali po časti kestúckeho chotára Benediktovej studni, kde mala rodina Velmovských aj dávnejšie vinice. K 4 hektárom prikúpili ďalšie vinice od gazdov, ktorí sa po rozpadnutí miestneho družstva pre nízke ceny hrozna vzdávali svojich viníc. Szabóovci si pritom pomocou štátnej pôžičky na 5 hektároch aj sami vysadili vinice, prevažne Frankovku modrú.
– V súčasnosti obrábame už 35 hektárov viníc s biologickou ochranou, – pokračuje vinárka. – Odbornú pomoc k biopestovaniu hrozna nám poskytol pán Korom, s ktorým sme spočiatku úzko spolupracovali. Mal potrebné stroje na výrobu vína a my sme mali zasa mechanizmy na obrábanie vinohradu.
Prevažnú časť dopestovaného hrozna vinárstvo Szabóovcov nedokáže spracovať, takže ho bez akýchkoľvek ťažkostí predajú. K zákazníkom, ktorých zdedili od rozpadnutého kestúckeho poľnohospodárskeho družstva, sa pridali ďalší. Čo sa však týka predaja biovína Szabóovcov, situácia je úplne iná. Hrozno vypestované na 4 hektároch sami spracujú a plnia do fliaš. Sú to vysokokvalitné akostné odrodové vína Chardonnay, Frankovka modrá, Korenisté z Cserszegu, Zenit, Veltlínske zelené a Šedý mních.
– Dnes predať víno vysokej kvality je umenie, – hovorí pani Szabóová Velmovská. – Biovína ešte nie sú známe širokej verejnosti, ktorá je voči nim nedôverčivá. Veľa cestujem a propagujem naše víno v rôznych kútoch krajiny. Je to ťažká práca a v mnohých prípadoch aj neúspešná. Kestúc preslávili tapety, ale ja som presvedčená, že nadíde čas, keď našu obec popri tapetách preslávi aj tunajšie vynikajúce víno a my nebudeme mať starosti s jeho predajom. Naše vinárstvo je dnes schopné ročne naplniť 27 tisíc fliaš biovínom, čo v nasledujúcich rokoch môžeme značne prevýšiť. Hrozna máme dosť a máme aj podmienky na zvýšenie kapacity výroby vína.
Samozrejme, zaujímali nás aj ceny kestúckych biovín. Szabóovci svoje vína ponúkajú od 800 až do 1500 forintov za fľašu. Výnimkou sú ich vysokokvalitné takzvané ľadové vína, ktoré vďaka polohe ich viníc tiež dokážu vyrobiť. Oberačka hrozna ľadového vína prebieha v zime, v tuhých mrazoch. Pravda, ľadové vína sa nepočítajú v hektolitroch, ale skôr v litroch a preto niet sa čo čudovať, že za fľašu pýtajú až 3500 forintov.
– Viem, je to veľa peňazí za jedinú fľašu, – vysvetľuje vinárka. – Ľadové víno je raritou všetkých vinárskych oblastí, kde sú podmienky pre oberanie mrazom uštipnutých hroznových bobúľ. Cena ľadových vín sa pohybuje medzi 6 až 8 tisíc Ft, čiže naše víno v porovnaní s týmito cenami je lacné. Sme si však vedomí, že málokto si môže dovoliť luxus pitia ľadových vín trebárs i za našu cenu.
?
Čitateľovi sme predstavili dve rodinné vinárstva, ktoré sa vydali novou cestou pestovania hrozna a vyrábania znamenitých kestúckych vín. Majitelia týchto vinárstiev sú vinohradníci rodom i osudom. V Kestúci, kde vinice kapú ako muchy, si kupujú a vlastnoručne vysádzajú vinohrady, s biologickou ochranou ich obrábajú a z dopestovaného hrozna vyrábajú výlučne tradičné vysokokvalitné odrodové vína. Títo nadšenci-vinári hľadia dopredu a pevne veria v budúcnosť kestúckych, tradične výborných vín.

Jako som sa dostav
g motorke

„H
éj, kamarád, uver mi, že ottedy, jak sme obrali hrozno, nykam, ale nykam na temto svete sa nedostanem. Len sedým doma jako kvočka na vajcách a čekám. Furt len čekám. Už tretý týden to takto ide. Pomály mi aj mušt vykysne. No, ale okoštujme ho, jaký je! Óh, to bude ale trúneček! Žeravý jak ohen. Od teho budeme nékolkoráz pozírat do sédmého neba. No, ale né o toto mi ide. Aby si porozumev mojú bídu, musíš vedet, čo a jak je u nás v čase oberačky hrozna. Víš, v našej dedyne mnohátý majú vinohrad. Skoro každá rodyna. No, ale neny sme jennaký. Sú medzi nami aj taký, kerí zablúdajú do cudzého a veru si napakujú pre seba ovocá aj hrozná. Preto já, ked sú už hrozná zrelé, každý den chodým merkuvat do vinohradu. Ráz, tak neskoro popolunný, sa mi stala čunná vec. Ked som došó k mójmu vinohradu, zbadav som, že négdo ma predbehó, že négdo kupuje za pet prstó a šéstú dlan. Sotvá som dostav luftu, tak som sa napajedyv. Skovav som sa za hrozénkový kríček, a ottál som škúliv. Čo len bude z tehoto?! Vyvalujem oči, nescem jím verit. Vidým, že volagdo sa zohýná v mojem vinohrade a obírá hrozno do nejlonového vreca. Skoro ma rozhodý od jedu. Héj, ancijáša tvójho, myslím si. Ale by som ty postýskav ten grgán, prez kerý sceš spúščat moje víno! Už sa chystám, že vykročím za ným, ked mi do téjto múdrej kotrby jak blesk vrazí myšlénka: šak ten loptoš má nóž v ruke a s tým obírá. A čo, ked mi ublíží? Hamuj, Jano, hamuj! Neny si ty taký trkvas, kerý si dá črevá vypustit. No, ale čo robit? Darmo premýšlám, nyšt mi nejde do gebule. A nadarmo krútím hlavu, nykeho nevidým, gdo by mi mohó pomóct. Zakál já rozmýšlám, zatál ten oplan nabrav za vreco hrozén. Toto takto dál nemóže íst, hovorím si. Precca já nélen preto mám kotrbu, aby som na néj širák nosiv. A čil počúvaj! Natolko som si stlstiv hlas, ináč ho mám dost tenký, aby si ten nykhaj myslev to, že mu stojí v ceste veliký a pevelice pevný chlapisko. Zrúkó som nan s takým tlstým a pevným hlasom, z jakým som len vládzav. Ná reku, kamarád, ty si nechodyv sem kopat, ani špricuvat, a já som ta sem zase nevolav obírat! To si mav videt, kamarád, ten nanyšthonnýk ozlomkrky začav utekat, jak keby ho buják nahánav. Ale nemysli si, že na tú stranu, odkál počuv mój hlas, ale na opačnú, na druhú. Šecko mi tam necháv, nóž, hrozno a ešče volačo: jennu malú motorku. Takto som sa já dostav g motorke. Víš g takéj, na keréj neny, any nemosí byt tá tabulka s literámi a numerámi. Bárby len bola, lebo tedy by som vedev, že čí je a mohó by som jú naspák zebrat jéj gazdovi. Bože, bó by konec mójmu trápenú. Nemosev by som vác čekat. Mohó by som chodit do šenku, alebo do pivnyce. Na obidve místá vdačne chodým, lebo tu si s velkú radostú zablečíme tý naše pekné pilíšské pesnyčky. Ale takto len čekám, furt len čekám na teho oplana, na kerého sa už any nehnevám, aby som mu mohó vrátyt tú preklátú motorku.

Klebety

V
yše tridsať rokov nežijem v rodných Plešianskych Kostolanoch, napriek tomu viem o nich preveľmi moc. A to z najhodnovernejších prameňov, v modernom jazyku, od najkompetentnejších ľudí, ktorým možno plne dôverovať.
Moja teta, pravdaže, má už svoje roky, a potom jej priateľka, ktorá tých rôčikov má ešte viacej, sú dobre známymi klebetnicami. Vedia o všetkom, čo sa udialo, presnejšie aj o tom, čo sa neudialo, ale sa stať mohlo. Ale nemyslite si, že naše pletkárky chodia po susedkách, alebo po celej dedine a roznášajú klebety. Vôbec nie! Naopak, k nim chodia susedky a celá dedina, aby sa o tom-onom čosi dozvedeli. A takto moja teta a jej kamarátka, vždy spolu pečené-varené, bez toho, že by urobili čo len krôčik na ulicu, sa dozvedia všetko od svojich návštevníkov, presnejšie, rafinovane všetko z nich vytiahnu, všetko, čo len chcú. Pravda, obrúsky si pred ústa nekladú, nikdy na nikoho neziapu, ale zato si každého skúmavo popremeriavajú.
– Á, chlapče, tu sa nič nedeje, – vítajú ma zavše, keď ich navštívim. – Táto dedina spí, už ani vetrík tu toľko nefúka, ako voľakedy, ba ani len toľko neprší. Čo s takou dedinou? – A potom mi pospomínajú, komu sa narodilo dieťa, kto zomrel a kto všetko bol na pohrebe zosnulého. Dozviem sa, ktorí mládenci kam chodia po nociach na zálety, ktoré dievča sa prespalo, ktorý muž sa ožiera a bije si ženu a vyrozprávajú mi aj priam neuveriteľné príbehy. Ide často o prípady, ktoré sa človeka dotknú a chtiac-nechtiac musí o nich uvažovať. Z takýchto príhod som pozbieral niekoľko, ale nie s úmyslom, aby som dakoho chcel presvedčiť, či sú naskrze pravdivé.
?
Tesára od štvrtých susedov náhle poštípala osa a skoro zomrel. Iba umelým dýchaním „z úst do úst” sa podarilo vrátiť ho do života. Potom prišiel lekár a ten mu pichol nejakú zázračnú injekciu, po ktorej sa o niekoľko minút prebral. Iba sa akosi čudne okolo seba obzeral, a bolo na ňom vidieť, že nič nechápe.
– Ten už bol na druhom svete, – presviedča ma tetka a jej priateľka prikyvuje. – A bez lekára by tam bol aj ostal. Tá potvora osa, aká je len malilinká, a predsa dokáže i zabiť takého mocného chlapa, ako je tesár!
Spolužiaka lekára sa pýtam, či je to možné?
– Je, veru, – hovorí. – Ten tesár totiž musel vypiť najmenej pol litra päťdesiatstupňovej pálenky, alebo tri-štyri litre kestúckej býčej krvi, ktorá zmnohonásobila účinok osieho jedu. Aj to je možné, že tesár má na osí jed alergiu, čo môže spôsobiť smrť na otravu z alkoholu. Od alkoholu však môže zomrieť aj bez uštipnutia osy.
– To však nie je žiadna senzácia, – poznamenám. – Ale zomrieť na uštipnutie osou, to už áno, to je prípad, o ktorom sa dlho-dlho hovorí…
?
Muž bývajúci v dome oproti tete nechá hladovať prasce. Nie je to náhoda, totiž pred niekoľkými rokmi mu ošípaná pri zabíjačke odhryzla gule!
– Takto kruto sa veru pomstí ten zurvalec tým nevinným prasiatkam, – hovorí teta.
– Ale prosím vás, tetka, veď tento vtip poznajú ľudia po celej krajine, – pokúšam sa zastať suseda oproti.
– A tebe ešte nedošlo, že ho žena podvádza? Prečo ho klame, há? – zapája sa do debaty tetkina kamarátka.
– A čo by som sa čudoval, – hudiem si pre seba, nedokážem však s istotou posúdiť počínanie suseda, lebo v odpoludňajších hodinách sám dobre čujem prasce, ako plné nepokoja grúlia v chlieve spomínaného muža. Predsa každý vie, že prasce vreštia iba vtedy, keď sú hladné.
Na druhý deň si na počítači vyťukám mailovú adresu miestneho zverolekára, s ktorým sa dávnejšie poznáme a opýtam sa ho na túto vec. Jeho odpoveď:
– Je to volovina. Pravda však je taká, že toho chlapa kedysi dávno skutočne pohryzla ošípaná, nie však práve na tom chúlostivom mieste, ale na ruke. Aj to je pravda, že jeho prasce nie sú prekrmované. Na toto však je odpoveď tiež veľmi jednoduchá a logická: krmivo je teraz strašne drahé a výkupná cena mäsa prevelice nízka. Jeho prasce žrať dostávajú tak akurát.
?
Evka je pekné a veľmi slušné mladé dievča. Už oddávna ona v dedine jediná vlastní ten najmenší typ poľského fiata ružovej farby. Keď uháňa po dedine ružový fiatík, každý vie, že za volantom nemôže sedieť nik iný iba Evička. Vidieť v týchto končinách populárny fiat a obľúbenú slečnu Evu jeden bez druhého je nemysliteľné.
– Predstav si, že tej krásnej Evke narástli fúzy, – počujem najnovšiu správu od mojich hostiteliek. – Celkom sa zmenila. Už nikoho ani nezdraví, ale naopak, vytrubuje na chodcov, bliká na nich, máva im z auta. A naviac, ako nám to mnohí seriózni ľudia potvrdili, narástli jej aj fúzy!
O hodinu sa v miestnej začmudenej a zasmradenej krčme dozviem, že pred dvoma týždňami si v susednej dedine jeden chalan kúpil práve taký fiatík a zrovna tej farby, často na ňom príde za kamošmi, alebo za dajakou priateľkou. Švihácke fúzy mu pristanú, dievčatám sa ľúbi a čoskoro sa aj v okolitých obciach bavia na tom, ako sa z „ fúzatej Evky” vykľul súci mládenec. Odvtedy sú jeho návštevy v dedine ešte častejšie a zakaždým niektorú poteší pozvaním previezť sa na jeho novom autíčku. Aj to sa dozviem, že Evička si naďalej drží povesť dobre vychovanej dievčiny, iba fiatku má už druhý, či tretí týždeň v autoservise.
?
V dedine sa už dávnejšie povráva, že ich farár príliš často pozerá na dno pohárika. Teta a jej priateľka takýmto „kostolným” klebetám neveria. Natoľko nie, že sa to nedotýka ich viery. Klebety im nezabránia v tom, aby svoju pobožnosť prejavovali aj navonok tak, že pravidelne chodia upratovať do kostola i na faru. Raz práve na tejto fare vraj zažili nezvyčajnú príhodu, o ktorej som sa dopočul nie od nich, ale od istej babičky. Keď obe ženy nič netušiac vstúpili do veľkej obývačky, nechceli veriť vlastným očiam. Za jedálenským stolom sedelo päť či šesť farárov a všetci boli na mol sťatí! Aj pán biskup, ktorého poznali z videnia, spal s hlavou opretou o stôl.
– Dcérky moje, dnes oslavujeme, – zakoktal ich milý farárko, keď zazrel vstupujúce ženy. – Zabudol som vám odkázať, že tu bude menšie stretnutie. Oslavujeme to, že presne pred dvadsiatimi piatimi rokmi som naposledy pil vodu! – priznal vo svojej opilosti kňaz úprimne.
– Teta, je to pravda, že sa náš pán farár ožiera? – opýtal som sa raz predstierajúc úplne nevinne ľahostajnosť.
– To nie je pravda, – odsekla mi rázne a tvrdý výraz nesúhlasu sa jej rozhostil po celej tvári.
– Tak teda ani to nebude pravda, že na hodinách náboženstva sa od detí nenecháva vyrušovať a na plné ústa sa napcháva vyprážaným mäsom, domácim chlebom a zapíja to pálenkou? Dáva si vraj ohnivú pálenku, takú vyzretú, čo je od suda už žltkastá a deti si myslia, že je to traubisóda.
– Odkiaľ berieš také voloviny? – zasyčala hrozivo. – Že sa ani ty nehanbíš!? To sú samé klebety! – riekla mi a s kamennou tvárou, s pevne zovretými ústami sa pozerala na mňa.
?
V dedine je čoraz viac prišelcov. Domorodci im predávajú svoje pozemky, domy i znamenité domáce víno. Napriek všetkému sa na týchto odkundesov pozerajú nedôverčivo, asi preto, že sú spravidla zámožnejší, mladší (veď prichádzajú mladé páry), ale i skúsenejší starší, a že sa usilujú vytvoriť si tu ozajstný domov.
V malej spoločnosti sa mi sťažuje jedna takáto prišelkyňa stredného veku, pekná, elegantná a viditeľne náročná na pestovanie svojej krásy.
– Ja sa tu úžasne dobre cítim, – hovorí. – Manžel úspešne podniká v Pešti, nemusí denne cestovať a odkedy bývame tu, ja ani nie som zamestnaná. Robím doma, čo len treba. A práve toto nechápu tunajší, a pravdepodobne preto sa o nás klebetí. Vraj ja som bola špičková advokátka a zarobila som obrovský majetok, z čoho financujem všetko ja, dokonca aj manželove podnikanie, len aby to vyzeralo tak, že manžel pracuje. Keď som sa dozvedela, čo všetko sa o nás hovorí, pochopila som, prečo ma tunajší oslovujú „pani doktorka”. Ináč mňa takéto klebety vôbec nerozhádžu. Už ani preto nie, lebo nielen my sme terčom klebiet, ale aj iní noví prisťahovalci, manželské páry, o ktorých vám ja nič nepoviem. Ale ak chcete o nich počuť niečo zaujímavé, opýtajte sa tety alebo jej kamarátky.

OBSAH
ÚVOD  7
Tučko  9
Zaistenie  12
Dobre vychované decká  15
Na pláži  17
Školský výlet  19
Smútočné pásky  23
List  26
Kto zdvihne tú motyku?  31
Zámelky  37
Starecká láska  43
Doma najlepšie  46
Pivnica  58
Trošku sa pozhovárať  64
Zakáľačka  70
Dve smeny  77
Vzbura maliara-natierača  81
Päťdesiat rokov  91
Chválenkárky  102
Jabloň  110
Susedia  117
Delírium  120
Balada o maliarovi  129

Rodnému Kestúcu  137
Kestúcky farár Ignác Scolari zakladateľ Matice slovenskej  139
Mojou vlasťou je Kestúc a jeho okolie  143
Medzinárodný výtvarnícky plenér v Kestúci  147
Biovíno z Kestúca  150
Jako som sa dostav g motorke  156
Klebety  158