„Vítaj, Ondriš, v Pešti!“
Kladenie vencov pri buste Ondreja L. Áchima
26. marca 2015 v Mestskom sade v Budapešti
Príhovor predsedníčky CSSM Alžbety Hollerovej Račkovej
„Vítaj, Ondriš, v Pešti!“ - týmito slovami takmer presne pred rokom privítal bustu rodáka z Békešskej Čaby Ondreja Áchima Likera na promenáde sôch pri Maďarskom poľnohospodárskom múzeu môj predchodca vo funkcii predsedu Celoštátnej slovenskej samosprávy v Maďarsku Ján Fuzik. Bolo to v období kampane pred parlamentnými voľbami a samotnú udalosť môžeme označiť priam za symbolickú: veď Ján Fuzik ako prvý parlamentný hovorca slovenskej národnosti v histórii chodí odvtedy po tých istých schodoch budovy Národného zhromaždenia, po ktorých začiatkom 20. storočia v sedliackych čižmách kráčaval aj čabiansky slovenský gazda Ondrej Áchim Liker.
Slávnostné odhalenie busty tohto charizmatického a podnes protirečivo posudzovaného agrárneho politika bolo ukončením jeho dlhej cesty do Pešti. My, ktorí sme sa narodili na vzdialenej Dolnej zemi, presne vieme, presnejšie skôr cítime, čo táto niekoľko stokilometrová vzdialenosť od hlavného mesta znamená v každodennom živote. Cesta Áchima na promenádu sôch v Mestskom parku však bola dlhá a zložitá nielen v prenesenom zmysle slova.
Iniciatíva dôstojne osláviť okrúhle, 100. výročie úmrtia Ondreja Áchima vyšla z Pamiatkového výboru Ondreja Áchima Likera a Slovenskej samosprávy XII. obvodu Budapešti. Túto významnú osobnosť uhorských dejín si v roku 2011 pripomenuli šnúrou podujatí usporiadanou v Budapešti, Gödöllő a v Gerendáši, do ktorej sa okrem lokalít, ktoré túto významnú osobnosť považujú za „svoju“, zapojila aj Maďarská akadémia vied a Univerzita svätého Štefana. Bustu do jej umiestnenia na definitívne miesto na promenáde sôch prichýlilo Maďarské poľnohospodárske múzeum. K spoločnému dielu sa pridala aj Celoštátna slovenská samospráva v Maďarsku, ktorá potom na jar roku 2014 - po získaní všetkých potrebných povolení - bustu slávnostne odhalila. Na podujatí boli prítomní zástupcovia politického života našej vlasti, so slávnostným prejavom vystúpil aj podpredseda parlamentu István Jakab. Na jeseň minulého roka vyšla z pera predsedu Slovenskej samosprávy XII. obvodu Michala Hrivnáka v slovenskom a v maďarskom jazyku kniha Áchim a Slováci.
Vlaňajší volebný rok sa skončil, rad je na plnení predvolebných sľubov a my sme sa opäť zišli na tomto pre nás symbolickom mieste, aby sme založili tradíciu. Aby sme spolu spomínali na syna Dolnej zeme, ktorého do parlamentu poslali čabianski Slováci a príslušníci iných národností, ale význam ktorého v uhorskej agrárnej histórii ďaleko presahuje hranice békešsko-čanádskej oblasti, ba aj hranice komunity, z ktorej pochádzal. Dovoľte mi, aby som na tomto mieste citovala slová z doslovu spomínanej knihy, ktoré plne vyjadrujú to, čo o Ondrejovi Áchimovi pri tejto príležitosti mienim povedať:
„Áchim svojím správaním a spoločenským vystupovaním aj s ohľadom na jeho slabosti v určitých prípadoch aj ako politik v mnohom prekonal svoju dobu. S jeho nekaždodennou osobnosťou si jeho súčasníci vo väčšine prípadov nevedeli rady... Áchimov slovenský pôvod maďarská historiografia v súčasnosti už spravidla nespochybňuje, predpoklady o jeho nemeckom, alebo sedmohradskom pôvode ako nepodložené tvrdenia neberie na vedomie. Napriek uvedeným faktom však sotva niekto spochybňuje, že Ondrej Áchim L. bol do špiku kosti uhorským agrárnym politikom. Jeho myslenie a aktivity na poli verejného života korenili v prvom rade v realite maďarského sedliactva, bojoval za zmenu tohto sveta. Preto mu plným právom prináleží miesto v panteóne veľkých osobností uhorských dejín. Predmetom diskusie môže byť nanajvýš iba to, do akej miery bol Áchim Slovák v bežnom zmysle slova: v spôsobe života, zvykoch, zmýšľaní a citoch...
Popri jeho slovenskosti nesmieme zabudnúť ani na druhú stránku jeho „povahy”. Na to, že síce ako uhorský politik, ale vo vedomí svojej slovenskosti politizoval aj vtedy, keď okrem maďarského sedliactva „verboval” pod svoju zástavu aj svojich inojazyčných prívržencov (vrátane jeho priateľa Milana Hodžu), a aj vtedy, keď bránil svoju stranu proti obvineniu z panslavizmu. To, čo robil, robil so zázemím svojej slovenskej rodiny, svoju politiku budoval na masovej báze, ktorej aspoň zo začiatku významnú časť, ak nie väčšinu, tvorilo slovenské, rumunské atď. chudobné roľníctvo Békešskej stolice. Nezabúdajme ani na to, že v kruhu dolnozemských Slovákov ho nazývali „iba” „náš Ondriš”. Zostal ním aj vo svojej smrti, veď čabianski Slováci ho pochovali ako svojho zosnulého, spôsobom, akým pochovávali iba svojich najbližších rodinných príslušníkov...
Sem, na koniec nášho výkladu, sa žiada istý Adyho výrok v súvislosti s Áchimom. Keď slovenského gazdu vo februári 1905 zvolili za poslanca Békešskej Čaby, básnik okamžite napísal článok do novín Budapesti Napló (Budapeštiansky denník), v ktorom ho predstavuje ako „zaujímavú osobnosť”: opisuje ho ako „maďarského muža vštepeného do Slováka”. Sotva by sme mohli výstižnejšie a stručnejšie vyjadriť etnickú a politickú esenciu Ondreja Áchima L... Pravdepodobne nie je náhoda, že spomedzi jeho súčasníkov práve Ady, autor básní Vnuk Juraja Dóžu a Pieseň maďarského jakobína, sa najviac priblížil k pravde, resp. sformuloval podstatu javu zvanú Áchim.“
Ďakujem vám za pozornosť!