Gregor Papuček
Pilisszentkereszt
és környéke
I. kötet
Pilisszentkereszt
Község Önkormányzata
2000
Pilisszentkereszt Község Önkormányzatának kiadványa.
Megjelent a Magyar Millenniumi Kormánybiztos Hivatalának
támogatásával.
A művet szlovák eredetiből fordították:
Szivek Józsefné, Szivek József,
Misákné, Wágner Gabriella
és Holczapfelné, Kolozsvári Ilona.
Szerkesztő: Fuhl Imre
ISBN 963 00 3969 9 Ö
ISBN 963 00 3970 2
© Gregor Papuček, 2000

A borítólapon: Fuhl Imre felvétele.
A kiadványban szereplő fényképek a szerző archívumából valók,
illetve a szerkesztő, a szerző és Gaján Vilmos felvételei.
Nyomdai előkészítés: FUHL BT, Pilisszentkereszt.

„Az élő nemzet számára a történelem olyan,
mint az ember számára a lelkiismeret.
A lelkiismeret nélküli ember
- nyomorúságos, haszontalan bőr,
az önmagáról, elődeiről mit sem tudó nemzet
- rabszolgabőr-kupac.”
(Jozef Miloslav Hurban)

Ajánlom drága földijeimnek
és minden ősünk emlékének,
akik nélkül nem létezhetnénk mi,
sem a jövendő nemzedékeink.
A szerző
Pilisi Himnusz1
5. sz. illusztr.

Száll a madár ágról ágra,
a pilisi szép határba,
száll, száll, száll.
Megfürdik a lángözönben,
száll, száll, száll.
Itten nincsen zajló tenger,
a nagy erdőrengetegben
csak susog a szél,
mikor Pilis, ősi erdőnk,
lelkünkhöz beszél.

Refrén:
Ó, pilisi szép hegyek,
földre hajló lombos koronák,
csodás világ,
földi mennyország!
Bevezető gondolatok
egy monográfia születéséhez
Amikor az ember az őseire gondol, óhatatlanul szülőfalujának történelme jut az eszébe, hiszen e két dolog szorosan összefügg. Őseinknek nem volt lehetőségük a múlt történelmét írásos formában reánk hagyni; csak a családokon, nemzedékeken keresztül szájhagyomány útján átadott és megőrzött történetek és megfakult képek maradtak meg nekünk. Annak érdekében, hogy az ősi, illetve régi múltunk ne vesszen az örök feledés homályába, írásba kell foglalnunk. Mint tudjuk, “az írás megmarad”, és így utódainknak (nemcsak jelképesen, de szó szerint is) lesz miből meríteniük, s lesz mihez kapcsolódniuk, amikor feldolgozzák településünk legújabb kori történelmét.
Falunk monográfiája egyben őseink életének írásos megörökítése. Meleg szívvel gondolunk vissza azokra, akik nagyon szegényes körülmények között, vállalva nemzetiségi mivoltukat, megpróbáltak hű polgárai lenni hazájuknak. Mindennapi küzdelmes életük mellett igyekeztek megőrizni hitüket és emberségüket.
Pilisszentkereszt múltjának eddigi legterjedelmesebb közzététele előtt sokat vívódtunk azon, hogy voltaképpen milyen korszakot öleljen fel e könyv. Arra a következtetésre jutottunk, hogy nem lenne szerencsés, ha monográfiánk (pontosabban annak első kötete) napjainkig bezárólag dolgozná fel falunk történelmét. Döntésünknél egyfelől a könyv korlátozott terjedelmét kellett figyelembe vennünk, másrészt azonban bizonyos időbeli távlat biztosítását is kívánatosnak tartottuk a 20. századi helyi események minél objektívebb megítéléséhez és feldolgozásához.
Ez a könyv tehát településünk múltját “csak” a 19. század végéig dolgozza fel. A folytatásra talán nem is kell sokat várnunk; lehet, hogy néhány év múlva... - s ha nekünk nem is sikerülne, az utánunk jövő nemzedék minden bizonnyal szükségét fogja érezni, hogy Pilisszentkereszt 20. századi történelmét feldolgozva és megjelentetve eleget tegyen erkölcsi kötelességének. Mi, maiak, talán egy kicsit büszkék is lehetünk arra, hogy a jövő nemzedékének ebből a szempontból is megadtuk a kiindulási alapot.
Szándékunk szerint monográfiánk megpróbál eleget tenni az úgynevezett laikus olvasóközönség elvárásainak és szükségleteinek csakúgy, mint a vele szembe joggal támasztott szakmai elvárásoknak. Úgy érzem, hogy a mű két nyelven történő megírása lehetőséget biztosított a szerzőnek olyan történetek feldolgozására is, amelyek izét csak szlovák nyelven lehet igazán visszaadni. Meggyőződésem, hogy az olvasók jelentős része külön örömmel fogadja a szlovák könyvrészt. Kiadványunk célja, hogy megpróbálja bemutatni őseink és családjaik életét. Olvasgatása vagy a fényképek nézegetése közben az ember úgy érzi, mintha ősei még közöttünk lennének. Szeretném, ha a községünkről és elődeinkről írt kétnyelvű monográfiánk nem csak a könyvespolcunkon lévő könyveink egyike lenne, hanem egy kicsit büszkék is lennénk rá.
Tisztelt Olvasó!
Remélem, olyan jó szívvel fogadják e könyvet, mint amilyen jó szívvel ajánlom. Hiszen az életben két dolognak tudunk örülni legjobban - gyermekeinknek és őseinknek. Ez a könyv őseinkről szól, tisztelegve nagyságuk előtt nekik állít emléket. Fogadják és olvassák szeretettel.
Havelka József
polgármester
Előszó
Tisztelt Olvasó! Ez a könyv, amit most a kezedbe veszel, ugyan történelmi témával foglalkozik, ám a szerzője mégsem történész. Csak kedveli a történelmet. Különösen akkor, ha az a nemzetéről szól, vagy annak akár csak egy olyan kis részéről, mint szülőfalujának lakói. Olyan könyvről van tehát itt szó, amely nem csak tollal, hanem a Pilis szülöttének lelkével és szívével is íródott. Eredetileg ez a könyv csak “Pilisszentkereszt rövid történetének áttekintése” akart lenni. De ha elgondolkodunk ezen a fogalmon, el kell ismernünk, hogy nem könnyű meghatározni, mit is kéne tartalmaznia egy ilyen című könyvnek, és mi az, ami nem tartozna bele. Ha abból indulunk ki, hogy valójában minden mindennel összefügg és azt, ami egzakt módon a történelem fogalmába tartozik, ami a faluval és a faluban történt, mindig éppen az feltételezte, ami olyan egyéb tudományágak körének tárgya (mint pl. a földrajz, földtan, geomorfológia, biológia, állattan és így tovább), nincs értelme csak az eseményekre korlátozódni, hanem a dolgot a maga összetettségében kell vizsgálni és leírni, a lehető legteljesebb képet kell adni róla. Vagyis, minél jobban meg kell közelíteni a falumonográfia fogalmát. Ebbe a fogalomba tulajdonképpen minden beletartozik, ami a faluval kapcsolatos, ami hatással volt a keletkezésére, a benne lakó emberek életére, és mindez térben és időben, pontosabban: a változó térben és időben. Ebbe a fogalomba, sok egyéb mellett, maga a falu története is beletartozik.
Az sem árt, ha feltesszük a kérdést, mi is valójában a történelem? Talán csak a királyok, a nemesség, a katonák és a háborúk története, ahogyan ezt nemegyszer a történelemórákon tanították? Vagy annak a népnek a története, amelyet az előbb felsoroltak nem ismertek el, nem fogadtak be a nemzet fogalmába, egyszerű tömegnek nézték, amely csak arra volt jó, hogy helyettük is és mindenek előtt az ő javukra gürcöljön? Vajon mi a fontos és mi a fontosabb a történelemben? Királyok, nemesek, hadvezérek, természetesen, voltak, el is múltak, de a nép, az el nem ismert tömegek itt vannak. A nép, a nemzet, él és tovább alkotja a maga történelmét. Királyok és nemesek nélkül is.
Štefan Polakovič, a nemzetközi tudományos világ által elismert szerző “Esszék a nemzetről”2 c. könyvében erről a következőket írja: “Egy nemzet történelme mindenekelőtt a nemzet kultúrájának a történelmét jelenti: ez sokkal fontosabb, mint a nemzet létezése folyamán lejátszódott valamennyi háború együttvéve”. A nemzet alapvető kulturális jelenségének a nyelvet tartja. Ez nemcsak a nemzet létezésének, hanem egyedi lényegének a jele is egyben. A szlovákok számára a nyelvükért folyó harc a nemzeti létük védelmében folytatott harc is. S ez ránk, pilisi szlovákokra is így érvényes.
Pilisszentkeresztnek is megvoltak a “kiskirályai”, tulajdonosai, akiknek a falu egész határa a benne lakó emberekkel együtt lényegében csak arra kellett, hogy legyen kire kivetni a magas adókat, amiből ők fényűzően éltek, míg a falu népe, a pilisiek, nyomorogtak (lásd az 1771. január 3-án keltezett “Könyörgő levelet”, vagy a kánoni vizitációk jegyzőkönyveit).
Ez a könyv tehát elsősorban a falu lakosságát célozza meg, míg annak birtokosait, akik nem itt éltek és nem tartoztak az állandó lakossághoz, csak olyan mértékben említi, amilyen mértékben befolyásolták az itt élők életkörülményeit. Petrovič alias Petőfi, a szlovák születésű, de magyar nevelésű költő szavai szellemét követi, mely szerint: “Habár fölül a gálya, / s alul a víznek árja, / azért a víz az úr!”. Ezek nélkül a birtokosok nélkül a falu megélt volna, sőt, még jobban is, mint velük. De a benne lakó emberek, a nép nélkül aligha létezhetett volna.
Végül még egy dolog. Sok tapasztalatunk arra figyelmeztet bennünket, hogy egy ilyen kis közösség sorsát, mint amilyen egy falu lakossága, csakis egy közülük való tudja megírni hitelesen. Egy olyan ember, aki az ott lakó embereket meghitten ismeri, és együtt érez velük. Az íráshoz nemcsak a tollát, hanem a szívét, a lelkiismeretét is használja. Különösen akkor fontos ez, ha egy kisebbségi, a mi esetünkben szlovák kisközösség sorsáról van szó. Az olyan író, aki csak szakember, akit a kisebbséghez semmilyen belső szálak nem fűznek, akár egy nagyon szakszerűtlen könyvet is írhat róluk. Láttunk már szlovák, vagy szlovákok által alapított és lakott faluról szóló olyan könyvet, amely ezt a - számunkra, de a történelem leírásának hitelessége számára is - fontos tényt vagy nem, vagy elferdítve, vagy csak marginálisan említi. A példáért nem kell messzire mennünk.
BORIT1
Rólunk, a mi falunkról is írtak már egy kis könyvet.3 Kár, hogy ez a kis mű a szakszerűtlen, történelmietlen, szándékosan torzított, sőt, esetenként a falunk lakóit sértő kijelentések gyűjteménye. Mi nem vagyunk, és soha nem voltunk “tótok”, ahogy ezt a “mi” egykori tanítónk, Szűcs Gyula írja. Mi mindig szlovákok voltunk és ma is azok vagyunk. Elődeink sem voltak olyan tudatlanok, hogy a “földművelést és állattenyésztést a pálosok német (sváb) szolgáitól” kellett volna tanulniuk, ahogy ezt ő állítja. Az ilyen állításokat a levéltári iratok nemcsak hogy nem támasztják alá, de egyenesen cáfolják. Elődeink itt termékennyé tették a több évszázadon át parlagon hagyott, elvadult mezőket, szántottak, vetettek, ültettek és kapáltak, szőlőt telepítettek és műveltek, háziállatokat, baromfit tenyésztettek,… Tették ezt akkor, amikor ezen a helyen már több mint 200 éve (1541. szeptemberétől) semmiféle szerzetesek, sem szolgák nem léteztek. Elődeink a kulturált Trnava (Nagyszombat) környékéről jöttek ide a falut újratelepíteni. Arról nem is szólva, hogy őseink ősei már évszázadokkal a pálos rend létrejötte előtt itt művelték a földjeiket. Szűcs azon állítása pedig, mely szerint a 20. század elején Pilisszentkereszten “a tanköteles gyermekek majd 75 %-a hibás beszédű, hülye”4 olyan nagy tévedés és falunk lakóival szembeni barátságtalan megnyilatkozás, amely sokkal inkább a korabeli magyar társadalom és benne Szűcs Gyula nemzetiségünkhöz való hozzáállását jellemezte, mintsem a falu tanköteles gyermekeit (vagyis a mi nagyszüleinket, a szerző személyes jó ismerőseit). Isten ments, hogy ilyen emberek írják a falu monográfiáját! Ennek ellenére el kell ismerni, hogy Szűcs könyve értékes adatokat is tartalmaz. Elsősorban azokat a tényeket írta le jól, amelyeket a saját tapasztalatai alapján ismerhetett.
El kell még mondani, hogy egy ilyen monográfia megírása több szakember kollektív ügye kellene, hogy legyen és a hozzá szükséges anyag összegyűjtése mindegyiküktől sokkal több időt igényelne, mint amennyivel e munkát egyedül író szerző rendelkezett. Ebből következik, hogy a szerző szinte a lehetetlenre vállalkozott annak ellenére is, hogy nem kevés időt töltött el hosszú éveken át a levéltárakban.
Másfelől azonban aligha találnánk olyan monográfiát, amelyről el lehetne mondani, hogy belőle már semmi nem hiányzik. Minden ilyen mű tovább bővíthető, kiegészíthető, pontosítható. Csak remélhetjük, hogy az idő múlásával akadnak majd olyan pilisiek, akik ezt a munkát el fogják végezni. A szerző tehát azt az anyagot ajánlja a kedves olvasó figyelmébe, amit már eddig összegyűjtött, sőt, sok olyan ismeretet és tapasztalatot is, amit a később érkezettek, a dolog természeténél fogva, már soha nem tudnának összegyűjteni. Teszi ezt azon a népi bölcsességen is okulva, mely szerint: “Jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok”. Legalább az, ami ebben a könyvben benne van, már nem fog előlünk elrepülni.
A szerző
DEDZPIL2.jpg
FALULÁT2. jpg
Természeti adottságok4
A Pilis fekvése és geomorfológiája
A Dunántúli-középhegység északkeleti tagja a Dunazug-hegység, melynek része a Pilis. A hegység a geológiailag és geomorfológiailag két részre osztható: a délnyugati Pilisre és az északkeleti Visegrádi-hegységre. A kettőt egymástól a Szentlélek-patak völgye és a Pilisszentlélek (az egykori Bitovec) és Pomáz közötti műút választja el. A műút a következő pontokat érinti: Pilisszentlélek, Kakas-hegy, Első major, Második major, Harmadik major, Pankos-tető (Klánec), Negyedik major, Pomáz.
Ez az út a falut telekkönyvileg is két részre osztja. Így a délnyugati része a Pilis-hegységhez, míg a másik, az északkeleti, a Visegrádi-hegységhez tartozik. Az északnyugat-délkeleti irányú mészkővonulatban van a hegység legmagasabb pontja, a 756 m magas Pilis. Ettől északra található a Nagy-Szoplák (686 m). A Pilistől északkeletre fekvő Visegrádi-hegység legmagasabb pontja a 699 méteres Dobogókő (Chotárna skala). Az eddig leírtakból is már kitűnik, hogy ezek a magas hegyek koszorúként veszik körül Pilisszentkeresztet. Az északkeleti része vulkanikus, a délnyugati pedig mészkőhegység. Érdemes lesz megfigyelni, hogy ez hogyan befolyásolja a pilisiek, ill. szentkeresztiek mindennapi életét.
ERDRESZ2.tif
Pilisszentkereszt Budapest központjától 26 km-re északnyugati irányban, a Pilis hegytől (valamikor Pleš) keletre egy völgyben fekszik. Fekvését pontosabban a következő koordináták jellemzik: északi földrajzi szélesség 47 42 keleti földrajzi hosszúság 18 54. A községet kisebb-nagyobb hegyek veszik körül, míg maga a község többnyire sík területen fekszik, ami az idő haladtával egyre kevésbé lesz igaz, mivel a község terjeszkedik, és egyre kúszik a környező domboldalakra. A Fő utca tengerszint feletti magassága 340 m.
Nyugat felől, mint egy óriási hosszú meredek fal, áll a hatalmas Pilis. A falu fölött, közvetlenül a hegy legmagasabb pontjánál mered az égnek az Éles-kő. Északi végében találjuk az impozáns természeti jelenségként ható hatalmas sziklát, a Vaskaput. Onnan kissé északnyugatra helyezkedik el a Nagy-Szoplák és a Kis-Szoplák, ahonnan a Kétbükkfa-nyereghez (540 m) ereszkedhetünk, ahol az említett műút élesen elkanyarodik Dobogókő (699 m) felé, amely már a falutól északra van. Erről a hegyről a falu irányába ereszkedve egy szép fenyvesen át lehet eljutni a Zsiványsziklákhoz, ami a falutól északra, a Kakas-hegy mögött található. Tovább haladva a falutól északkeletre húzódik a Községi-erdő (Dedinské), majd lassan eljutunk a Kopanyicákhoz és onnan a Szentkúthoz, melynek vizét a falutól keletre eső Mogyorós-patak vezeti el egyenesen a Mély, vagy Dera-patakba. Ez a patak Kiskovácsin, Csobánkán, majd Pomázon keresztül folyik tovább és a Dunába torkollik. Mivel alsó része a szerbek lakta Pomáz határán keresztül folyik, ők a maguk nyelvén nevezték el Dera-pataknak (dera = rés, hasadék). A szűkület, amelyen keresztül ez a patak folyik és az említett műút vezet, az egyedüli hely, amelyen át a faluból nem hegynek, hanem lefelé lehet haladni. A Mogyorós-patak és a Pilis déli kiszögellése közötti erdőkoszorút a Som-hegy (412 m) és a Hosszú-hegy (489 m) zárja.
Földtani felépítés
Földtanilag a Pilis az üledékes Budai-hegységgel, míg a Visegrádi-hegység (Dobogókő és környéke is) a vulkanikus Börzsönnyel van összefüggésben. A hegység földtani felépítésének története a földtörténeti középkor triász korszakának dolomitjával és mészkövével kezdődik. A jura korszak képződményei csak jelentéktelen mennyiségben mutatkoznak.
A korszak végén a hegység területe kiemelkedett a tengerből és a krétában is szárazulat volt, így ebből az időből képződmények nincsenek. A földtörténeti újkor harmadkorának elején a triász képződményeit északnyugat-délkeleti törések sasbércekre és tektonikus árkokra darabolták. Az eocén elején a tenger előnyomulása következtében a karsztvízszint megemelkedett, s a mélyebben fekvő medencékben lápok, mocsarak keletkeztek, amelyeknek a növényzete a későbbi barnaszénképződéshez szolgált alapanyagul. Az alsó eocénben breccsa és konglomerátum képződött, amelyeknek anyaga az előző szárazföldi időszak törmelékéből áll. Erre települt a tarka anyag és az édesvízi mészkő. Fölötte barnaszéntelepek, édesvízi és csökkent sósvízi rétegek foglalnak helyet (édesvízi, mészkő, szürke agyagmárga). A középső eocénben a tenger előrenyomulásával agyagmárga, mészkő és agyagrétegek képződtek. Felszíni előfordulásuk jelentéktelen, többnyire bányászati feltárásokból ismeretesek. A tenger visszahúzódásával, a tengeröblök lefűződésével édesvízi barnaszéntartalmú és csökkent sósvízi rétegek keletkeztek, amelyekre tengeri jellegű homokkő települt. A felső eocénben mészkő, konglomerátum, breccsa és márgarétegek alakultak ki. Solymár környékén a nummunális mészkőben riolittufát találtak, amely az első vulkáni nyom a hegységben. Az oligocén képződményeire a következő korszakban, a miocénben homok és kavicsos andezittufás mészkő, majd andezittufa települt. A negyedkori pleisztocénből tufaanyaggal kevert márga, nyirok és lösz, a holocénből édesvízi mészkő, lejtőtörmelék, futóhomok és ártéri üledék található.
11. tif + GEORAJZ.doc (a jelek mellé szerkesztve)
A Pilis és a Visegrádi hegység geomorfológiai vázlata
A Visegrádi-hegység vulkáni tevékenysége idején kezdetben savanyú és semleges, majd bázisosabb lávatömegek törtek a felszínre. A felső oligocénből szórványosan dácitot és dácittufát találunk. A hegység főtömegét a miocénből származó amfibolandezit és andezittufa alkotja. Találunk még több andezitváltozatot is, ezek azonban kisebb tömegeket képeznek. A hegységben három kitörési központot különböztetünk meg: a dobogókői, a visegrádi és a csikóvári központot. A vulkáni formák közül említésére méltó a Dunabogdány közelében lévő Csódi-hegy lakkolitja (gomba alakú helye), valamint a nagy vastagságú agglomerátumok (durvaszemű vulkáni törmelékkel), amelyeken a szél különféle alakzatokat formál (Kő-hegy, Vadálló-kövek, stb.).
A hasznosítható anyagok bányászata közül legnagyobb jelentősége a kőbányászatnak van. A dachsteinmészkövet mészégetésre használják. Eocén- és oligocénkori tűzálló anyagot Piliscsaba környékén, oligocén homokkövet Esztergom és Üröm határában fejtenek. Az oligocén “kiscelli” agyagot téglagyártásra használják. Az andezittermelés nagyüzemi formában a dunabogdányi és a szentendrei kőfejtőkben folyik.
Pilisszentkereszten a legutóbbi időkig mészkövet bányásztak. Kőbánya a Somhegyen volt a Mély (vagy Dera) patak és a Hárommező-patak összefolyásánál. Ideális hely volt ez a mészégetésre, amit elődeink is észrevettek és itt építették a kerek mészkemencéiket. A szentkeresztiek számára a legfontosabb foglalkozások egyike a mészégetés volt. Erről részletesebben egy külön fejezetben beszélünk. A vulkanikus eredetű andezitkövet, amely bőségesen található a szemközti hegyekben (Dobogókő és környéke), széles körben hasznosították és hasznosítják az építkezéseknél. Falba építik, különböző díszes oszlopokat, falakat, kerítéseket (ciklopot) készítenek belőle. Régen, még a 20. század első felében is, a határ különböző részein agyagbányák voltak, ahol a kemencék, szobák és egyebek mázolásához szükséges agyagot termelték. A háború után a földes padló megszűnt és ezzel az agyagbányák is szükségtelenekké váltak.
BARLANG. tif (BARL-VAS)
A Duna visegrádi áttörése a pliocén végén kezdődött, majd a pleisztocénben és a holocénben folytatódott. A Visegrádi-hegységgel összefüggő Börzsöny a pliocén korszaki ún. Pannon-tengerből kiemelkedő szigeteket képzett. Az Alpok felgyűrődésekor a felgyülemlett víztömeg kelet felé áramlott. Az ebből keletkezett Ős-Duna eleinte a Dunántúl közepén át, délkeleti irányban folyt, majd a Dunántúli-középhegység megemelkedésekor kelet felé terelődve áttörte magát a Visegrádi-hegység és a Börzsöny közti nyergen, s mélyen bevágódva tört terasz képzésével alakította ki medrét.
12. tif
A Pilis és a Visegrádi-hegység domborzati képe
Ilyen geológiai összetétel és természeti adottságok határozták meg a föld felszíni rétegét is, amelyen földművelés, gyümölcstermesztés, szőlőtermesztés, erdőgazdálkodás alakult ki. A dombos-hegyes határ viszonylag kevés olyan sík területtel rendelkezik, ahol a földművelésnek, ha nem is ideális, de legalább jó körülményei lehetnének. S ha van is ilyen (pl. Forrás utca és a Mély-patak között, vagy a Hárommező-patak és a műút között), ott új házak, utcák sora épül, s a szántóföld kis kertekké zsugorodik. A szántóföld nagy része a lejtőkön van, de ez sem túlságosan termékeny. Részben mésztartalmú, humuszos, agyagos-homokos, részben pedig sötétbarna és vöröses agyag. Mindenhol sok a kő. Szántásnál rendszerint opálkának nevezett különleges kosarakba szedték a köveket, legalább a nagyját, s hordták a kijelölt helyekre. Így keletkeztek a bokrokkal benőtt töltések.
Csak a saját földből itt nagyon nehéz volt megélni, még ha a határ nagy is volt, valamikor egészen a Pankos-tetőig (Klánec) ért. (a Klánec elnevezés a pomázi szerbektől származik, a klanac szó magyarul szűkületet, mély utat jelent). Valójában nem is lehetett. Ezért is a múltban a földművelés mellett különböző mesterségek és foglalkozások alakultak ki (a már említett mészégetés, faszén-égetés, a legkülönbözőbb faszerszámok készítése, kosárfonás vesszőből vagy szalmából, kőművesség és kőfaragás, …, egészen a gomba, erdei termések és hangyatojás szedéséig. A szentkeresztieknek, ha élni akartak, nagyon szorgalmasnak és találékonynak kellett lenniük. Sokan a közeli környékre, de esetenként távolabbra is eljártak dolgozni. A lányok Pestre és Budára, de Budakalászra és más helyekre is eljártak szolgálni, a férfiak pedig már régebbi időkben is Budára jártak “festungot” építeni, meszet árultak, aratni eljártak egészen a mai Szlovákia területére, de a Békés megyei településeket is bejárták.
Éghajlat, vízrajz
Mivel Pilisszentkereszt a Pilis és a Visegrádi-hegység határán fekszik, általánosan a két hegység ill. a Dunazug jellemzői határozzák meg az éghajlatát. A hegység éghajlatára a Duna vízfelülete és az erdős táj kedvező befolyással van. A nyár mérsékelten meleg, a tél nem túlságosan szigorú, a napfényes órák száma közepes. Területünk csapadékban nem mondható gazdagnak, mivel a hegyvonulat iránya megegyezik a csapadékot hozó uralkodó széliránnyal.
Az évi csapadékmennyiség 600-700 mm között változik. Ebből lényegesen több jut a nyugati és északnyugati részekre, mint a keleti, délkeleti lejtőkre. A hőmérséklet évi átlaga 9 C° körül ingadozik. A hegytetőkön ezek az átlagok jóval alacsonyabbak. A jobbára mészkőből felépült Pilis vízszegény vidék. A lehulló csapadékvíz leszivárog a sziklák repedésein, ami meggátolja a vízhálózat kialakulását. Néhány vízszegény patak nagyobb szárazság idején szinte teljesen kiszárad, s a medrek csak nagyobb esőzések idején kapnak elegendő vízmennyiséget.
A Visegrádi-hegység vulkanikus kőzete nem engedi oly könnyen át a vizet, mint a mészkő, így ez a vidék lényegesen alkalmasabb patakok kialakulására, amelyek mind a Dunába folynak. A vízválasztót a Pomáz - Nagy Csikóvár - Dobogókő - Két-bükkfanyereg vonala alkotja. A patakok közül legjelentősebbek: a Lepence-, Apátkúti-, Bükköspatak és a Mély (Dera) patak. Meg kell jegyezni, hogy a Mély-patak már Balla Antal 1771-ben készült térképén6 is ezen a néven szerepel: “Rivulus Mélly patak, Slavus Hbokí potok”.
Hogy már akkor se volt benne sok víz, azt az a tény bizonyítja, hogy latinul nem “Rivus” (patak), hanem “Rivulus” (patakocska) kifejezéssel illetik. Az is igaz, hogy ez a patak nem mindenhol mély (pl. Klastromnál nem), de az Ördöglyuknál, vagy a mészégető kemencék alatt elég mélyen folyik. Tisztáznunk kell itt még egy dolgot, mégha fentebb már érintettük is: miért nem nevezi Szűcs Gyula könyvében ezt a patakot a fentiek ellenére sem Mély-, hanem Dera-pataknak? Bizonyára azért, mert ez a patak a szerbek lakta Csobánka és Pomáz határán keresztül is folyik, ahol a helyi lakosok Dera (hasadék) pataknak nevezik és Szűcs a patak nevének ezt a változatát ismerte, ugyanakkor nem ismerte A. Balla levéltárban fekvő térképét, amely e névvel kapcsolatos nézetét megváltoztathatta volna. A hegység területén számos forrás fakad, amelyek tiszta, friss vizükkel üdítik fel az embert. A legismertebbek: Stará voda, Szent-kút, továbbá a Magda-, Kaán-, Kárpát-, Lajos-, Szilágyi-, Bernát-, Júlia-, Kaincz-, Ráró-, Aranka-, Majális-, Barát- és a Fári forrás.
Pilisszentkereszt határában is egész sor forrás található. Lehet, hogy nem annyira ismertek, de a mi forrásaink. Ezek a következők: Popelvár-forrás, Golyvás-forrás, Dva potôčky, Klastrom-forrás, Hármas-forrás, melyek vizét a Mély-patak gyűjti össze, továbbá a Chilo-forrás, Fuhl-forrás és a Cser-forrás, amelyek vizét a Hárommező-patak (néha Fuhl vagy Chilo-pataknak is nevezik) gyűjti össze. Végül talán a legismertebb a nálunk Lésková stuďenka (Mogyorós-forrás)-nak nevezett forrás, amely “szent-kúttá” is lett, és ezáltal széles körben ismert búcsújáró hely. A Hárommező-patak a kemencéknél, a Mogyorós-patak (a Szent-kút vize) az alsó kemencéknél folyik a Mély-patakba, hogy aztán így együtt Kiskovácsin keresztül Csobánka irányába folyjanak tovább és nevük fokozatosan Dera-patakká változzon. A határban további források is vannak, pl. a Pomázi forrás, vagy a Kopanyica fölött levő Kolaj-forrás. Sőt, akad név nélküli forrás is, mint pl. a Dva potôčky alatti forrás.
Növényzet
A növényzet szempontjából területünk az ún. Ős-Mátra flóravidék pilisi flórajárásához tartozik. Növénytakarója nagyjából megegyezik az Északi-középhegységével. Jellemző rá a zárt erdőtakaró. Közöttük sok a tisztás és a virágos rét. Uralkodó fafajok a bükk (Fagus silvatica) és a tölgy (Quercus). A bükk főleg a magasabb hegyeken és a hűvösebb északi lejtőkön él. Tölgyeseket, melyek közé gyertyánok (Carpinus betulus), szilfák (Ulmus montana) és kőrisfák (Fraxinus excelsior) vegyülnek, az alacsonyabb szinteken és főleg a déli lejtőkön találunk. A tölgyeknek négy faja fordul elő: kocsányos (Quercus robur), kocsánytalan (Quercus petraea), molyhos (Quercus pubescens) és csertölgy (Quercus cerris).
27.tif
Természetesen más fafajták is tarkítják a területet. Az utak mentén gyakran nő a fehér akác (Robinia pseudacacia), de az erdőkben helyenként összefüggő akácligeteket is találunk. Gyakori a mezei juhar (Acer campestre), a kislevelű hárs (Tilia cordata), a nagylevelű hárs (Tilia platyphylla), közönséges nyír (Betula pendula), fűz (Salix fragilis), kecskefűz (Salix caprea), zöld éger (Alnus viridis), rezgőnyár (Populus tremula), mogyoró (Corylus avellana), som (Cornus mas) és egyebek. Az erdőben berkenyét (Sorbus) és szelídgesztenyével telepített ligeteket (Castanes sativa) is találunk, pl. a Kakashegy alatt.
Az erdőben számos fenyőfajta is előfordul. Némelyek összefüggő ligeteket alkotnak, pl. a Községi-erdőben, a Jamában, vagy az utóbbi évtizedek során a Dubinyben kivágott tölgyek helyén telepítettek fenyőket. Leggyakoribbak: a vörösfenyő (Larix decidua), lucfenyő (Picea excelsa), erdei fenyő (Pinus silvestris), jegenyefenyő (Abies alba), borókafenyő (Juniperus communis). Mégha ez a felsorolás gazdag is, el kell mondani, hogy távolról sem teljes.
Egy további szintet a cserjés növények képezik, melyek közül a legelterjedtebbek: közönséges kökény (Prunus spinosa), a galagonya (Crataegus), a csipkebogyó (Rosa canina), feketebodza (Sambucus nigra), a szeder (Rubus fruticosus), a málna (Robus idaeus), a májusi orgona (Syringa vulgaris), a madárberkenye (Sorbus aucuparia) és még sok más. Sikerrel tenyésznek itt a legrégibb kultúrnövények, a gabonafélék, de a kapásnövények is. Ám a település különlegessége, hogy közel van a fővároshoz, s így a helyi lakosság más megélhetési lehetőséget is talált magának, mint kimondottan a paraszti, vagy földműves munkát. Ez azt is jelenti, hogy az egykor olyan gondosan megművelt Pilis-hegy alatti és Szentléleki út alatti földek, a Vinohrady (szőlők), de egyéb földek is ma parlagon hevernek, sokan még a füvet se kaszálják le, mivel - állataik nem lévén - nincs szükségük szénára.
Ha már úgy fejeztük ki magunkat, hogy sikerrel tenyésznek itt a kultúrnövények, akkor egy kicsit helyesbítenünk kell: arról kell inkább szólnunk, hogy mely növényeket tenyésztettek itt sikerrel, amikor még az egész határt művelték, vagy mit lehetne itt sikerrel tenyészteni, ha a lakosság intenzívebben foglalkozna a mezőgazdasággal.
Hogy a lakosság hátat fordított a mezőgazdaságnak, annak egy egész sor komoly oka van. Egyrészt az tény, hogy a talaj itt kötött, agyagos és köves, kevésbé termékeny és nehezen megművelhető. Tetejében még kevés is ahhoz, hogy meg lehessen élni belőle. Komoly okként szerepel a környező erdők gazdag faunája is, amely védett, nem úgy a földek, amelyek gyakran az erdei vadak áldozatai. A vaddisznó, a szarvas,... elpusztítják a termést, a szántóföldeket gyakran feltúrják, és az erdőgazdaság által kifizetett összeg messze nem téríti meg a gazdák kárát. Mi több, az emberek rájöttek, hogy másképp is meg lehet élni. Mindez együtt azt eredményezte, hogy a szentkeresztiek megélhetésük biztosításához járhatóbb utat találtak. Úgyhogy ma már a földművelés többnyire csak a közelben fekvő, a vadak által ritkábban látogatott földekre, azaz a Patak menti földekre, a Klastrom melletti Konopnice (kenderföldek) területére és a kertekre szorítkozik.
HROZNO. jpg
DIV-VISN. jpg
Valamikor a múlt században a Klastrom alatt kendert termesztettek. A patak mellett nagy gödrök, ún. áztatók voltak, amelyekben a kévébe rakott kendert áztatták, hogy aztán fel lehessen dolgozni. Akkor az emberek maguk készítették a vásznat, és abból varrták a ruhát. Ez valamikor a múlt században volt. Ez az idő már rég elmúlt, csak emlékek maradtak róla. Pl. Szulka Kati néni visszaemlékezései: “Nagyapám emlegette, hogy az ő nagyapja olyan széles gatyában járt...” (az a nagyapa 1921-ben 71 éves korában halt meg). Nos, ilyen gatyát és egyéb fehérneműt, illetve felső ruházatot varrtak maguknak egykor a kendervászonból.
Fontos táplálék volt a káposzta. Ennek termesztésére is kijelöltek egy területet a túlsó oldalon, a patak és a Hórná ulička (ma Forrás utca) között, amit ma is Káposztásföldekként (Kapusnice) ismerünk. A káposztát egész évben sokféleképpen készítették el. Télire fahordókban (tunka) savanyították. Rozst is vetettek, méghozzá nem csak a magja, hanem a hosszú szalmája miatt is, amelyből télen kosarat fontak, sőt, a 19. században a háztetőt is fedték vele. Vetettek még árpát, zabot, búzát. Ültettek burgonyát, kukoricát, babféléket, borsót, tököt és különböző zöldségféléket. Érdekességként megemlíthetjük, hogy viszonylag nagy mennyiségben termesztettek itt olyan - ma már ritkaságszámba menő - hüvelyeseket, mint a török borsó és a csicseri borsó. Elég sok lencsét is termesztettek. Ma már a földeket, ahogy előbb már említettük, csak részben művelik meg, s csak a saját háztartás számára termelnek.
Annál inkább terem a különféle gyom, mint pl. az apró szulák (Convolvulus avvensis), pipacs (Papaver rhotes), konkoly (Agrostemna githago), búzavirág (Centaurea cyanus), zsurlófű (Aquistum arvense), tarackbúza (Elytrigia sepens), és még sokféle egyéb gyom.
Azokon a helyeken, ahol szerves anyag, hulladék gyűlt össze, gazdagon burjánzanak a ruderális növények, mint pl. a nagy csalán (Urtica dioica), vérehulló fecskefű (Chelidonium majus), katángkóró (Cichorium intybus), vad sóska (Rumex crispus), loboda (Atriplex) és egyéb.
Az egész határban sokfajta gyógynövény7 található. Nő itt a tüdőfű (Pulmonaria afficinalis), a lestyán (Levisticum officianale), közönséges párlófű (Agrimonia eupatoria), lyukaslevelű orbáncfű (Hyperikus perforatum), kamilla (Matricaria chamomilla), orvosi angyalgyökér (Archangelica officialis), erdei ármika (Armica montana), orvosi bakfű (Betonica officinalis), beléndek (Hyoscyamus niger), ökörfarkkóró (Verbasaim thapsiforme), maszlag (Datura stramonium), édeskömény (Foeniculus vulgare), pásztortáska (Capsella bursa pastoris), martilapu (Tussilago farfara), pongyola pitypang (Taraxacum officianale), lándzsás útifű (Plantogo lanceolata), madárkeserűfű (Polyponum aviculare), közönséges vasfű (Verbene officinalis) és még sok más.
A mezőn, az erdőn sok gomba8 nő. Különösen, ha sok az eső, s az erdőben nedvesség van. Áprilistól egészen decemberig szedik. Az első tavaszi gomba a kucsmagomba (Morchella esculenta), mindenütt megtalálható, a Kétbükkfa-nyeregnél is. Ezután következik az illatos májusi pereszke (Tricholoma gambosum), a szegfűgomba (Marasmius oreades), csiperkegomba vagy sampinyon (Agaricus campester), amely az ugaron és a legelőkön nő, ahol tehenek legelnek és megtrágyázzák a földet. Nagyon kedvelt a fenyőgomba (Suillus granulatus) mely júniustól egészen novemberig előfordul, tovább a vargánya (Boletus edulis), amely a Dubiny nevű erdőben, és általában a bükkösökben és tölgyesekben terem. Ezt a gombát szárításra is szedik. A gyertyánfák alatt nő a molyhostinorú (Xerocomus subtomentonus). Az akácosban nő az őzlábgomba (Lepiota procera), amelyet úgy rántanak ki, mint a húst. A gyertyánosokban és bükkösökben az utak mentén nő a sárga rókagomba (Cantharellus cibarius), mely hosszú sorokban kukucskál ki a lehullott levelek alól. Gyönyörű gomba a közönséges vargánya (Boletus regius), leginkább a Dubiny-ben nő. A Brdo sziklái tövében nő a sárga korallgomba (Ramaria flava). Igen kedvelt a csoportgomba (Pholiota mutabilis) és az őszi csoportgomba (Clitocybe mellea) is. A szőlőkben, a Pilis alatti parlagföldeken s az utak mentén nő az óriás pöfeteg (Langermannia gigantea), amely szépen fölszeletelhető és - mint a hús - kirántható. A rezgő nyárfák alatt terem a vörös érdesnyelű tinóru (Leccinum aurantiacum), míg szeptembertől decemberig, de még januárban és februárban is, főleg a bükkösök fatönkjein és kidőlt törzsein fellelhető a késői laskagomba (Pleurotus ostreatus).
DIVKVET1. jpg.               DIVKVET4. jpg               VADVIRAG. jpg
Mindannyian jól tudjuk, hogy nem minden gomba ehető. Vagyis van olyan gomba is, amelyet csak egyszer lehet megenni. És aki megeszi, soha többé már nem fog gombát enni. Ilyen pl. a galóca (Amanita), konkrétabban a légyölő galóca (Amanita muscaria), a gyilkos galóca (Amanita phalloides) és mások. Nagyon veszélyesek. Mivel sok szentkereszti a nehéz időket gombán élte át, az itt lakók szeretik, ismerik a gombát, és a mérges fajtákat nem szedik. Még a legidősebbek sem emlékeznek rá, hogy nálunk valaki gombával mérgezte volna meg magát.
Állatvilág
Pilisszentkereszt faunája igen gazdag. Összetétele alapján a paleoarktikus területekhez soroljuk. A sztyepp és erdőssztyepp zónába tartozik. A kisebb élőlények közül igen sok féreg található itt, melyek közül legismertebb a földigiliszta (Lumbricus terrestris), továbbá a csigák, pókok, stb. sok fajtája. Régebben, amikor a patakok vize még tiszta volt, sok rák (Astacus torrentium) volt bennük, sajnos most már egyre kevesebb van belőlük.
Elsősorban a mezőkön, de az erdőkben is sok különféle bogár (Coleptera) van. Némelyik igen szép, pl. a szarvasbogár (Lucanus cervus), cincér (Cerambyx cerdo)... A gyerekek félnek a fülbemászótól (Forficula auriculonia), de másokkal, - mint pl. a katicabogár (Coccinella septembuntata) - szívesen játszanak. A bogarak társasága, számát tekintve igen nagy, fajtáját tekintve is változatos.
A réteken, mezőkön és az ugaron előforduló lepkék (Lepidoptera) összetétele is igen tarka. Az erdőben szegényebb, kevésbé tobzódó, de azért itt is találunk újabb fajtákat. Csak néhányat említsünk közülük, mint pl. a közönséges pávaszem (Saturnia pyri), amely a körte-, alma- és szilvafákon tartja el magát. A továbbiak a fecskefarkú lepke (Papilios machaon), közönséges medvelepke (Arctia caja), halálfejes lepke (Acherontia atropos) a maga - emberi koponyára emlékeztető - tipikus rajzolatával, továbbá a káposztalepke (Pieris brassicae)..., és van néhány éjszakai lepkefaj is (Leucania piallens, Mamestra brassicae, Panolis griseovariegata, stb.). Azonban a lepkék látványos külseje nem egyedüli sajátosságuk, van nekik árnyoldaluk is: hernyójuk igen sok kárt okoz a gyümölcsösökben és a zöldséges kertekben.
Érdekes, hogy bár a határban igen sokfajta méh található és a méhészkedéshez az ideális feltételek (rengeteg virág) is megvannak, ennek ellenére ez a foglalkozás Szentkereszten nem honosodott meg. Repkednek itt mézelő méhek (Apis mellifica), de más méhfajták (Apidae) is, melyek csoportosan vagy egyedül élnek, mint a poszméh (Bombus), a földi dongó (Bombus terrestris), darazsak (Vespa), lódarázs (Vespa crobro), stb. Általánosan a virágok beporzásánál igen hasznosak. Ugyanígy több hangyafaj (Formicidae) is található itt, mint pl. az erdei vöröshangya (Formica rufa), mezei vöröshangya (Formica pratensis), barna hangya (Formica furca) és mások. Voltak szentkeresztiek, akik nagybani hangyatojás-gyűjtéssel foglalkoztak, s e munkához rendkívül leleményes módszert dolgoztak ki.
Természetesen, megtalálhatók itt a kétéltűek (Amphibia) és a hüllők (Reptilia) is. A gerincesek egyik gazdagon elterjedt csoportját pedig a madarak (Aves) képezik. Igen elterjedt a fácán (Phasianus colchicus), amely a mezőkön, főleg a Pilis alatti parlagföldeken terjedt el. Előfordul itt a fogoly (Perdix perdix) és a fürj (Coturnix coturnix). A ragadozó madarak csoportját a sólyomfélék (Falconidae), mint a vörösvércse (Falco tinnunculus), vándorsólyom (Falco peregrinus) és a hollóféléket a vetési varjú (Corvus frugileus) és a szarka (Pica pica) képviselik. A legismertebb kis madarak közé tartoznak a búbospacsirta, vagy pipiske (Galerida cristata), a mezei pacsirta (Alauda arvensis), a széncinege (Parus major), a feketerigó (Turdus mesula), a tengerlice (Carduelis carduelis) és nem ritka a szép sárgarigó (Oriolus oriolus) sem. Érdekes madár a maga vékony és hosszú csőrével az erdei szalonka (Scolopax rusticola), és jól érzi itt magát a császármadár is (Tetrastes bonasia). Nagyon kedvesek a harkályfélék (Picidae), amelyeknek több fajtája is él a Pilisben. Megtalálható itt a nagy fakopács (Dendrocopos major), a zöld küllő (Picus viridis) és a szürke küllő (Picus canus). A gyerekek szeretik ezeket a madarakat, a “piros sapkás doktorokat”. Tömegesen jelen van itt a házi veréb (Passer domesticus), a füstifecske (Hirundo rustica) és a molnárfecske (Delichon urbica).
A Pilisi erdőben, főként a Zsiványszikláknál, de nemcsak ott, megtalálható a kuvik (Athene noctua), amely állítólag jelzi a halált. Határunk madarainak felsorolása nem lenne teljes, ha nem említenénk azt, amelyik - főleg tavasz idején - a zöld erdőből olyan kedvesen jósolgatja a lányoknak, hány év múlva mennek férjhez, ez pedig a mi kakukk madarunk (Cuculus canorus). Ám felsorolásunk még így sem teljes.
A gerincesek további népes csoportját az emlősök (Mammalia) alkotják. A kisebb fajtához tartozik az európai sün (Erinaceus europaens), továbbá a rágcsálók, közülük mezőink nem várt vendégeinek egyike az ürge (Citellus citellus), a másik meg a közönséges hörcsög (Cricetus cricetus). A kis ragadozók is képviseltetik magukat. Ezek közé tartozik a menyét (Mustela nivalis), de előfordul a görény is (Petorius putorius). A kutyafélék családjából a leggyakoribb a róka (Vulpes vulpes). Késő nyári estéken gyakran láthatók a röpködő denevérek (Chiroptera). Nappal a barlangokba (Ördöglyuk, Zsiványsziklák) húzódnak, este meg egészen alacsonyan röpködnek, ijesztgetve a lányokat, akik attól félnek, hogy a hajukba gubancolódnak.
Gyakran látni mezei nyulat (Lepus europaeus) és üregi nyulat (Oryctolagus cuniculus) is. Ez az utolsó kettő gyakran a vadászok célpontja szokott lenni. Vannak itt nagyobb vadak is, mint pl. a vaddisznó (Sus scrofa), a gímszarvas (Cervus elaphus), az őz (Capreolus capreolus), és az utóbbi időben a muflon (Ovis musimon) is, amely főleg a Brdo környékén csordákban mutatkozik. Ismert itt a borz (Meles meles) is. A fenyvesekben gyakran látni mókust (Sciurus vulgaris) és a hozzá hasonló pelét (Elyomis quercinus), amely szívesen “bérbe veszi” a Pilis aljai nyaralók padlásait.
A Pilis- és a Visegrádi-hegységet 1978-ban - gazdag természeti és történelmi értékeinek megóvása céljából - csaknem teljes egészében (23.323 ha) tájvédelmi körzetté nyilvánították.
Az ember és a természet
A pilisi emberek és a természet sorsszerű kapcsolatát költőien mutatják be népdalaink, népmeséink, közmondásaink és szállóigéink, csakúgy, mint a négy évszakhoz, vagy a különböző élethelyzetekhez kapcsolódó szokásaink. Például, amikor a lányok tavasszal meglátták az első fecskéket, így szóltak hozzájuk: “Fecskéim, szálljatok fel, szeplőim szálljatok el!” - hitték, hogy így megszabadulnak az arcukon lévő barna pettyektől. Vagy az egyszerű “Menj odébb” helyett azt szokták mondani, hogy: “Holló, félre, húzódj a szélre!”. Ha pedig valaki véletlenül csuklott és azt találta mondani, hogy: “Vajon ki emleget engem?”, mindjárt akadt egy huncut, aki tréfásan válaszolt: “Öreg fenék a kéményben”. Ez, persze, nem tartozna ide, de ha finomabb akart lenni, akkor úgy mondta, hogy: “Pipiskék a lócitromban”.
Feltűnő, hogy milyen gyakran szólunk a madarakhoz úgy, mint velünk egyenrangú értelmes lényekhez. Sok-sok példát találhatunk erre a Zahučali hory9 c. népdalgyűjteményünkben: “Búgott a gerlice, susogtak a lankák, felkeltették Jancsit, Jancsi meg az Ankát” (18), “Száll a fecske, illan, azt mondja, hogy virrad” (307), “Küllő, küllő, szép madár, ej, ne rakj fészket az útnál...” (368), “Cseresznyefán kakukkolt a kakukk délbe’, vesszen meg az a nő, kinek nincsen férje” (32), “Elől ment a csíz, követte a csalogány, s varjúból vagy tíz...” (ez nincs benne a kötetben), “Vízen túl, hol a hűs szellő szárnyal, játszott a kedvesem egy galambbal, játszott a kedvesem egy hollóval,...” (82), “A mi kis kertünkben kismadár szökdécsel. Hollók harangoztak, lányok imádkoztak...” (84), “Szállt a madár, az égig szállt volna, neki volt a legszebb madártolla...” (121), “Vadkacsa a sásból szállt le a magasból...” (133), “Veréb ül a fészeren...” (174), “Hegyen-völgyön túl a bagoly vizet iszik...” (293), stb. Igaz, nemcsak a madarak, hanem az embereinket körülvevő természet más teremtményei is gyakran megjelennek a dalainkban: “Járt a róka az árokban...” (162), “Görény kereste a párját, kecske néni csinos lányát akarta elvenni...” (268), “Amikor a szúnyog nősült, egy darabka kenyér nem volt...” (269), “A nyúl vágja a sarjút, szúnyog összehordja, gereblyézi a róka, a légy meg nyomkodja...” (287), “Megöltük a nagy szarvast, megöltük a...” (293)... A háziállatok közül - érthető okokból - leggyakrabban a lovat, a hollófekete lovacskát, a pilisi embernek alighanem a legnagyobb segítőjét énekelték meg: “Kinek a lovai bolyongnak az éjben?...” (116), “Mi susog amott a juharfák alatt? Jancsi szép lovai, keresik a vizet, szeretnék oltani szomjúságukat...” (228), és hasonló példáknak se vége, se hossza nem volna.
SLOV34                    SLOV33
KLASTR-1.jpg                    KLASFORR. jpg
Történelem
A kezdetektől időszámításunkig
Pilisszentkereszt területe és a környező vidék már a kőkorszakban kedvező természeti adottságokkal rendelkezett ahhoz, hogy megjelenjen, és tartósan letelepedjen itt az ember. Erről tanúskodik az itt maradt és ásatások, valamint egyéb földmunkák során előkerült kezdetleges szerszámainak és fegyvereinek sokasága.
BARLANGOK. tif
Az őskőkor és újkőkor embere a hegység barlangjaiban lakott, pl. abban, amely a Pilis délkeleti (Pilisszántó felőli) lejtőjén található 423 m tengerszint feletti magasságban. Ez az 1. számú kőfülke, amit nálunk Orosdy-barlangnak is neveznek (lásd a mellékelt fényképet). Kadics Ottokár végzett itt kísérleti ásatásokat 1912-ben, majd később, az 1914-1915 közötti években Kormos Tivadar szinte teljesen feltárta ezt a barlangot. Feltételezi, hogy az ott talált tárgyak vadászó embercsoport szerszámai voltak, amelyet ő “szántói csoportnak” nevezett el. Vagy 70 méterre az 1. sz. kőfülkétől 386 m magasságban található a 2. számú kőfülke, amelyet Vértes László tárt fel 1946-ban. Ezekben a barlangokban a jégkorszak idejéből származó 7 réteget találtak, melyek vastagsága összesen 2,5 m volt. Amik ezekben a rétegekben még évezredek múltán is megmaradtak, azok az időnek ellenálló - kőből és csontból készített - tárgyak. Vannak köztük kőpengék, kőkaparók, csontból készített eszközök, valamint egy csontból kimetszett kisméretű bálvány. Az 1. sz. kőfülkéből egy rézből készült kés is előkerült, a 2. sz. fülkében pedig a vaskorszakból származó két töredéket találtak. Tehát a régészeti feltárások nyomán kibontakozott előttünk a 22.000-16.000 év között élt és tevékenykedett közösség fennmaradt emlékanyaga. Ezenkívül állati csontok sokasága került elő. Ezek kiértékelése után megállapítható a régi és ősrégi idők faunája.
“A legalsó rétegből, a Würm jégkorszak elejéről a klímadiktálta állatvándorlást jelez a pásztormadár (Pastor roseus) és a maral (Tyan-San-tól a Bajkálon túlig elterjedt szarvasfajta) csontok jelenléte. A mérsékelt erdei - erdős-sztyeppei faunába szubartikus, tajgai elemek hatoltak be, amelyek egyben jelzik egy újabb klíma és ezzel összefüggő faunaösszetétel-változás bekövetkezését. A középső rétegekből barlangi medve, barlangi oroszlán és hiéna, bölény, erdei borz és vaddisznó jelenik meg a leletanyagban. A kőfülkéknek a jégkorszak közepéhez tartozó felső rétegeiben a már háziasított ló és kutya is megjelenik, valamint az előző rétegből megismert vadállatok mellett a leletek csaknem 80 %-át adó rénszarvas maradványok. A kőfülkében a kutatók véleménye szerint a gyűjtögető és rénszarvasra vadászó népcsoport idején hús- és prémraktárak voltak. Az elejtett állatoknak már csak a kicsontozott húsos részét és a prémjét hordták fel a kőfülkébe. A későbbi időkben a rétegek tanúsága szerint a kőfülkék számtalan esetben szolgáltak menedékül a bronzkor, később pedig a középkor emberének.”10
Azonban az ember nemcsak a barlangokban élt. Kunyhót is készített magának. Gödröt vájt a földbe és letakarta. Az ilyen gödrök nyomai főleg a Duna partján voltak megfigyelhetők. A későbbi Pleš-i és Vyšegrad-i hegység ezen korai lakói tehát vadászatból, halászatból és növények, valamint ezek gyökerei és gyümölcsei gyűjtögetéséből éltek. Az újabb kőkorszakban már valamiféle kezdetleges földművelés és háziasított állattartás is megjelenik. Ismerték már az agyagedények készítését is.
A rézkorszakban tovább fejlődött a földművelés és az állattenyésztés. Kalázon (ma Budakalász) az ásatások során napvilágra került Közép-Európa legnagyobb rézkori temetője. Az egyik lelet tanúsága szerint az ember már ebben a korban ismerte a szekeret.
A bronzkorból kezdetleges lószerszámok részei kerültek elő, ami azt jelenti, hogy az embernek már ekkor sikerült a lovat megszelídíteni, és munkára fogni. Ez lehetővé tette bizonyos közlekedés fokozatos kifejlődését és ezzel együtt az áru szállítását és cseréjét.
A vaskorszak kezdeteit a szkíták megjelenésétől számítjuk, akik a Fekete-tenger északi tájairól származnak. Aztán a szkítákat a Franciaország területéről kelet felé vándorló kelták váltották fel. Ezek már kisebb falvak jellegét mutató településeken éltek. Gazdasági életük viszonylag fejlett volt. Ismerték a kézművességet, a fémművességet, agyagedényeiket már korongon formálták meg. Élénk kereskedelmi kapcsolataik voltak Rómával.
A Mély-patak (ott Dera-patak) torkolatánál ásatásokat végeztek és különböző szerszámok és fegyverek kerültek elő. Minőségük alapján arra lehet következtetni, hogy ezek az eszközök további fejlődésen mentek keresztül.
A római hódítás időszaka
Pannónia (ahova a mi területünk is tartozik) eredeti lakói az illír származású pannonok voltak. Hozzájuk tartoznak az eraviscus törzs tagjai is. Ennek a törzsnek a központja a Gellért-hegyen volt.11 Ez a kelták által erősen befolyásolt illír származású pannon csoport a római hódítók érkezésével - a keltákkal együtt - a rómaiak fennhatósága alá került, miközben a maga fejlett kultúrájával jelentősen hozzájárult a római kultúra gazdagításához és felvirágoztatásához. Nézzük meg tehát, hogy is volt ez “nálunk”, amikor az urak itt a rómaiak voltak.
SLOV35. tif
A történelemből ismert, hogy Augustus császár hosszú (i. e. 31-14) uralkodása idején a római birodalom igen erős lett. Fokozatosan újabb és újabb területeket hódított meg. Pannóniában az első római hódítók időszámításunk első századában kezdtek megjelenni, majd meghódították (i. e. 12-9) és római provincia lett. Időszámításunk 2. és 3. századában Pannónia székhelye Aquincum város lett, amelynek virágzása idején több tízezer lakosa volt. A mostani azonos nevű romok helyén állott. A birodalom Trajánus (53-117) uralkodása alatt érte el területének legnagyobb kiterjedését. Körülbelül 3 300 000 km2 területen mintegy 70-80 millió ember élt. Az őt követő Hadriánusnak (117-138) már le kellett mondania elődeinek hódító törekvéseiről és minden erejét a birodalom adminisztratív újraszervezésére kellett összpontosítani. Hogy bebiztosítsa a határokat az ún. barbárok szüntelen támadásaival szemben, erődrendszert építtetett, amely katonai táborokból, védőfalakból (limes) és tőlük bizonyos távolságra épített őrtornyokból (castellum) állott. Mivel a birodalom pannóniai határát a Duna alkotta, itt nem emeltek falakat, csak őrtornyokat. Egy ilyen katonai őrtorony maradványai a mi határunkban, Dobogókőn is előkerültek. Légiótábor pl. Óbudán volt, kb. a mai Flórián-tér helyén, de római katonai tábor volt Pilismarót közelében is, a Catrum ad Herculanum. A 4. században Pannónia székhelye hanyatlani kezdett, s az ezt követő népvándorlás elpusztította. Kiterjedt romjai ma is láthatók.
A vázolt időkből az Aquincum - Pilisszántó - Dobogókő útvonal mentén különböző maradványokat találtak. A pilisszántói templom előtt pl. egy mérföldkő, egy 262 cm magas mészkő-oszlop áll. Átmérője 60 cm, a betűk magassága 6-11 cm. A mérföldkövet 230-ban állították fel a következő szöveggel:
IMP(erator) CAES(ar)
M(arcus) AUREL(ius)
SEVERUS
ALEXAND(er)
PIUS FELIX AUG(ustus)
PONTIFE/X M/ A /X/(imus)
TRIBUNICI/AE PO/ TESTATI /S VIIII/?
CO(n)S(ul) /III P(ater) P(atriae) PROCO(n)S(ul)/
RESTIT/UIT/
AB A /Q(unico) M(ilia) P(assuum)...12
Magyarul ez a következőképpen hangzik: „A kegyes fényességes Marcus Aurelius Severus Alexander császár a legfőbb hadúr és főpap, akit nyolc alkalommal ruháztak fel Tribunusi ranggal, háromszoros Consul a Haza Atyja cím tulajdonosa állíttatta Aquincumtól 12 mérföldre.13
A mérföldkő eredetileg alighanem a Kálvária mögött állt, azon a helyen, amit a néphagyomány a “Pri kameni” (A kőnél) kifejezéssel illet. Mivel ott ma semmilyen kő nincs, feltételezzük, hogy ez az oszlop állt ott a római út mellett, onnan helyezték át a templomhoz. Ez 1840 környékén történt. Csak megjegyzem, hogy Marcus Aurelius császár 161-180 között uralkodott.
“Ezen adatok alapján elképzelhetjük, mit figyelhettünk volna meg a mai községünk helyén, ha itt éltünk volna jó 1800 évvel ezelőtt. A mai határunkat, de a község területét is terebélyes erdő borította. Csak egy út volt itt, amely Szántó felől a mai Szentkereszten át Dobogókőre vezetett. Ezen időnként felfegyverzett római légiósok robogtak át a Dobogókőn levő őrtoronyhoz, hogy onnan figyeljék, vajon a kvádok, markomannok, esetleg más barbárok nem készülnek-e a Dunán keresztül betörni a birodalmukba. Stratégiai szempontból ez egy jól kiszemelt hely volt. Nehezen megközelíthető, magas, ideális az ellenség megfigyelésére. Ha történt valami, az őrség meggyújtotta a mindig előkészített tábortüzet, amelynek füstjét és lángját a Hosszú-hegyen figyelték, ahonnan ugyanilyen módon jeleztek Aquincumba, ill. az óbudai légiós táborba és a maróti Castrum ad Herculanumba. Ilyen jelzések hatására a táborokban készültek megtették a szükséges intézkedéseket.”14
Feltételezhető, hogy ez így működött kb. a 4. század végéig. A birodalom belsejében egyre fokozódó viszályok és a nomád hunok külső támadásai következtében a rómaiak az 5. század elején Pannónia túlnyomó részét feladták, és területéről a katonaságukat kivonták. A dobogókői őrtornyot a többivel együtt elhagyták, csakúgy, mint az óbudai légiós tábort és a Castrum ad Herculanumot. Elkezdődött egy új időszak, amelyet a történelem népvándorlásnak nevez.
Népvándorlás
A népvándorlás során gótok, gepidák, herulok, longobárdok, hunok, avarok és - hogy legalább mi ne felejtsük el őket megemlíteni - a mi elődeink, a szlávok járták ezeket a tájakat. Közülük egyesek rövidebb, mások hosszabb, és megint mások tartósan telepedtek meg itt. A hunok nomád vándorló törzsei a Volga és Don környéki sztyeppékről érkeztek ide. A IV. század végén elfoglalták a rómaiak által elhagyott Pannóniát. 433-ban Atila lett a királyuk, aki a seregével fél Európát fenyegette. Eljutott egészen Galliáig és útközben elpusztította a Duna-menti római városokat. További hadjáratával már magát Rómát is veszélyeztette. Atila 453-ban meghalt, s a hunok szövetsége szétesett. A hunok nagyobbik része visszavonult a dél-orosz sztyeppékre és ott beolvadt más népekbe.
Ezután jöttek ide a lovas nomád avarok, ismét keletről, az alsó Don környékéről. Szétdúlták itt a gepidák királyságát, és 565-70 körül megszervezték a Duna-menti avar birodalmukat. Több mint 230 éves itt tartózkodásuk alatt leigázták az itt élő etnikumokat (köztük a mi szláv elődeinket, a szloveneket is). Az egész környéket veszélyeztették, gyakran még Bizáncot is adófizetésre kényszeríttették! Míg 804-ben Nagy Károlytól megsemmisítő vereséget szenvedtek és vége lett a “dicsőségüknek”. Maradványaik folyamatosan beolvadtak a dunántúli szlovenek (mai nevükön szlovákok) törzseibe.
Szlovenek (mai nevükön szlovákok)
a Dunántúlon
“A szlávok, miután elhagyták az észak-kárpáti őshazájukat, a 4.-5. században először a Duna-medence kárpáti részén telepedtek le. Később a 6.-7. században újabb hullámok következtek. Míg a vándorlás első fázisát a kézi formázású kerámia ún. eperjesi típusa, addig a második fázisát az ún. prágai típusa jellemzi. A vándorlás fő vonulata a 6. század első felében történt, amikor a Duna-medencében még semmiféle avarok nem voltak és már a hunok sem voltak itt...”15
A “szklavinokról” - a Duna-menti szlovenekről már 350-550-es években említést tesz Pseudo-Cezarius csillagászati műve; a Duna és Tisza mentén letelepedett ős-szloveneket Priskos (448) is említi. Amikor megérkeztek az avarok, ezek ugyan leigázták őket, de 623-ban a Duna-medence északi területén élő szlovenek fellázadtak, megválasztották vezérüknek Samo kereskedőt, és a mi elődeink 35 évre lerázták az avar igát (Samo Birodalma 623-658). A szlovenek katonai képességeiről a 600. év előtt az ún. Pseudo-Maurikios tesz említést, életmódjukat pedig Prokopios bizánci történész írta le még az avarok ide érkezése előtt.
A Duna feletti szlovenek a 796-822-es években önállóságuk érdekében egyesítették erőiket. Két fejedelemségben fejlődtek tovább: a nyugati (Morva) és a keleti (Nyitrai) Fejedelemségben. I. Mojmír morva fejedelem 833-ban seregével megtámadta Pribina Nyitrai Fejedelemségét és a két fejedelemséget egyesítette. Így jött létre a “Nagy Morva Birodalom”. A birodalmat a közepén áthaladó Morva-folyóról nevezték el. A birodalom lakói szlovenek. Tehát ez valójában a szlovenek, vagyis a mai szlovákok elődeinek a birodalma.
Pribináék a Keleti őrgrófságba menekültek. 846-ban Német Lajos a dunántúli-tó környékén adott Pribinának földterületet. Pribina a tó mocsaras területén várat építtetett. A vár neve “Blatnograd” (Sárvár) és róla a tó is a Blatné (Sáros-tó) nevet kapta (innen ered a Balaton név). Elődeink birodalmában Rastislav fejedelem uralkodása alatt nagy kulturális fellendülés következett be. Bizáncból ideérkeztek Konštantín és Metód testvérek, akik megalkották az első szláv-ószloven ábécét, a glagolikát (mai néven hlaholika), lefordították ószlovenre, elődeink irodalmi nyelvére a Szent Evangéliumot, az istentisztelethez szükséges szövegeket, énekeket és imákat.
II. Hadrián pápa a 869. II. 14-i “Gloria in excelsis deo” levelében engedélyezi Rastislavnak - akit “princeps slovenicus”-nak (szlovák uralkodónak) szólít - az ószloven nyelv istentiszteleteken történő használatát a következő kivétellel: “Hanc unam servate consuetudinem, út in missa primo legant apostolum et evangelium Romane, dein Slovenice”. Vagyis a szlovenek irodalmi nyelve a héber, a görög és a latin után a negyedik nyelv, amely istentiszteleti nyelvvé emelkedett és ezzel európai kultúr-nyelvvé lett. Szent Cirill (Konstantin) és Metód tanítványai ezen a nyelven gazdag irodalmat hoztak létre. Az Evangélium előszavát Konstantin írta. Ez a Proglas (Előszó) valójában az első szlovák költemény.
“A Nagymorva Birodalom központjának határait 833-tól 874-ig a források csak hozzávetőleg határozzák meg: délen a Duna folyása (858 után a Pilis hegyvidéke is a Duna jobb partján), a Mátra déli hegylába a Tokaji-dombságig, továbbá az Ung folyó, északon a Nagymorva Birodalom határa a Kárpátok gerincével volt azonos, nyugaton pedig a Cseh-Morva fennsíkkal és a Kamp folyó folyásával egészen a Dunáig.16
„Nagymorávia”17
“...(az ún. elülső) Pannónia bizonyos területe már 870 körül Nagymoráviához tartozhatott. Ez a feltételezés összhangban van a salzburgi évkönyvek (ún. Antiquák) 858-ra vonatkozó említésével, amely Rastislav pontosan meg nem határozott dunántúli területi szerzeményére utal, amikor Rastislavnak és Karlomannak hozzá kellett látniuk a “boiok” pusztáinak, vagyis alighanem Dunántúl északkeleti részén, a Pilis-hegység környékén lévő “puszták” megújításához a Dunai gázlókkal együtt. Erre utalna a két Marót (Pilis-Marót és Puszta-Marót) helységnek a szláv “Morauci”-ból keletkezett archaikus, már a 12. század előtt létező magyar neve, csakúgy mint a többi olyan eredeti szláv (nem kellene félnünk kimondani, hogy szlovák - a szerző megjegyzése) nevű település mint a Visegrád (Vyšegrad), Bajna (Bojná), Esztergom (Ostrigom), Kesztölc (Kostelec), sőt, a szláv Plešből keletkezett Pilis, vagy a Gričből keletkezett Göröcs hegyek neve is. E Duna alatti és a “Boiok” (ill. avarok) “pusztáitól” északkeletre eső kicsi pannon-nagymoráviai szakasz létezésére utalna a jobbágyok 880 előtti tömeges menekülésének iránya is, akik a Keresztelő Szent János templom birtokáról menekültek a Rába balpartjáról a másikra (a Pilis felé), vagyis a keletifrank hűbérurak hatalmi körén túlra.”18
Mindaz, amit elődeink, a szlovenek korai feudális államáról elmondtunk, csak jelentéktelen töredéke annak, amit tudunk róla. Csak azért említettük, hogy rámutassunk arra a tényre, hogy mi, pilisi szlovákok, nem vagyunk itt valamiféle betelepültek vagy telepesek. A mi elődeink már a 9. században is itt éltek. Mégha ittlétünk folytonossága a hosszú történelem során valahol meg is szakadt, mi ide visszatértünk. A Pilis (akkor Pleš) hegységet elődeink lakták.
Dr. Peter Ratkoš történész könyvének 145. oldalán a továbbiakban a következőket írja: “A nagymoráviai Kelet-Szlovákia, ill. az egész északi Közép-Szlovákia problémáját kezdi megoldani az archeológia, amely tudatában van annak, hogy a modernebb kritériumok segítségével a déli Ó-Szlovenia (mai fogalmaink szerint Ó-Szlovákia - szerző) nagymoráviai településeinek múltját a Bükk, Mátra térségében és a Dunától délre eső területeken (Pilis) is fokozatosan sikerül feltárni.”19
A történelmi igazsághoz hozzátartozik, hogy abban az időben a szlovák lakosság “Nagymorávián” kívülre is kiterjedt. Hiszen Pribina is nyitrai szloven (ma szlováknak mondják - szerző) volt, és az ő “Sárvára” (Blatnograd) egészen lent, a Balaton végénél volt. Ha semmi mást nem említenénk, csak azt a tényt, hogy az egész Dunántúl elég sűrűn van beszórva szloven (esetleg más szláv) elnevezésekkel (Mecsér - Mečiare, Bajna - Bojná, Naszály - Nosáľ, Nebojsza Nebojsa, Neszmély - Nesmil, Gárdony - Grdoň, Dabronc - Dobronica, Tihany - Tichoň, Tardos - Tvrdoš, Tapolca - Teplica, Topolcsány - Topoľčany, stb., stb., már az is elegendő bizonyíték volna. Több száz ilyen név található az egész Dunántúlon (lásd Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku I.-II.-III. kötet). Igen érdekes Ján Melich szláv nyelvész megjegyzése is, mely szerint: “A Balaton csak az ó-szlovákból származhat...” Az ő nyelvtudományi megfontolását az a tény is alátámasztja, hogy a tó mellett ott állt Blatnograd (Sárvár), Pribina és Koceľ szlovák fejedelmek vára is.
Ezeket a tényeket a legújabb régészeti, nyelvészeti és más kutatások, ill. a történészek ezzel összefüggő nézetei is alátámasztják. Véleményük szerint a magyar állam alapítása idején “Az ország területén több tíz vármegye létezett, amelyek közül soknak a neve szláv eredetű volt, vagy olyan helyeken voltak, ahol régészetileg bizonyított a magyarok előtti korral való kontinuitás (Niytra, Bratislava, Trenčín, Novohrad-Nógrád, Komárno-Komárom, Zemplín-Zemplén, Pleš-Pilis, Ostrihom-Esztergom, Crnograd-Csongrád, stb.)”20 De térjünk vissza a mi konkrét témánkhoz, összpontosítsunk Pilisszentkeresztre és annak közvetlen környezetére.
Pilisszentkereszt
Nagymorávia idejében
Volt? Nem volt? És egyáltalán, mi volt itt?
Pontos választ adni ezekre a kérdésekre nem könnyű. Hiszen azóta több mint tizenegy század telt el, ezt a területet kifosztották a tatárok (1241-42), majd a törökök (1541-1686), hogy csak a legtragikusabb eseteket említsük. Azokból az időkből, különösen egy olyan kis településről, mint amilyen a mi falunk volt, csak nagyon kevés írásos emlék maradt meg. A helyzet egészen biztosan rózsásabb lenne, ha a törökök 1541. szeptember 7-én nem találták volna meg a pilisi apátság cisztercita kolostorát, a mi “kolostorunkat”, és nem gyújtották volna fel. Ha ez nem történt volna meg, megmaradhatott volna a kolostor gazdag könyvtára, amelyben egészen biztosan olvashattunk volna e táj történetének sok részletéről. Így, sajnos, csak arra támaszkodhatunk, ami annak a tizenegy századnak számtalan csetepatéja után még megmaradt, amit még nem pusztítottunk el, mi, emberek, akik időnként olyan fennkölt nevekkel illetjük magunkat, mint “homo sapiens”, vagy “a teremtés koronája”!
Egy biztos, a “MLYNKY” név a mi falunk elnevezéseként akkor még nem létezett. Ez azonban nem jelenti azt, hogy maga a falu nem létezett. Ha létezett, a neve nem Mlynky volt, hanem a neve akkor még ó-szlovenül (régi szlovákul) hangzott. Így: *Plešb. Latin nyelven, amelyben sem a ě, sem pedig a b (lágyjel) nem létezett, ezt a nevet így írták: “silua..., que uulgo Ples nuncupatur”21, egy másik forrásban szintén így: “... Nos indices abbas Plesiensis et prepositus Albiensis...”.22 Persze, nemcsak így, de erről majd később szólunk. Ahogy ezt az akkori pilisiek, pardon, Plěšb-iek kiejtették, azt csak szóban lehet közölni. Mert hogy kiejtették, az biztos. Ha nem a falu neveként, akkor a hegy neveként, vagy esetleg a hegy alatt álló benedekrendi kolostor jelzőjeként. A mi elődeink, a szlovenek, ugyanis itt éltek. Tudjuk, látjuk, túl sok nyomot hagytak itt maguk után ahhoz, hogy figyelmünket elkerülhessék. Ezt nem csak e könyv szerzője állítja, hanem sok más szerző is, mint például a már említett Dr. Peter Ratkos történész, vagy akár a világhíres szlavista Dr. Ján Stanislav23 prof. is. Legalább néhány sort idézzünk egy további szerző, Dominik Hudec legújabb könyvéből is: “A Duna-kanyar Komáromtól Budáig terjedő, a Pilis-hegységgel átszelt területe, az avarok elleni első, 791-ben történt hadjárata óta a szlovák államhoz tartozott. Ennek a területnek Esztergomban volt a központja. A lakossága tiszta szlovák volt. Szlovák maradványok a mai napig ott találhatók. A települések nevei is szlovák gyökerűek.”24 Ez tehát a véleménye egy további szlovák szerzőnek. Ezekhez az állításokhoz kapcsolhatnánk is mindjárt további elmélkedéseinket. Előbb azonban még néhány sort idézzünk Dr. Ján Stanislav professzortól is. Ő a Pilis vármegyéről a következőt írja: “Ebben a vármegyében elég sok szlovák volt és van ma is. Magát a vármegyét a Pilis-hegységről nevezték el: Ples 1187, Pelis 1264 - Plěš. A mai Pilisszentkeresztet a XIII. században szintén Peles, Pelis, Pilis, vagyis Plěš névvel jegyzik.”25
Ezzel a megállapítással teljes összhangban Borovszky Samu is azon a véleményen van, hogy Pilisszentkeresztet “Már a XIII. században gyakran említik, a pilisi ciszterczita-rendű apátság birtokaként”26 Tehát ezek szerint, a mi falunk a törökök előtt is itt volt, sőt, már a XIII. században is!, csakhogy a török időkben, csakúgy, mint a határában levő hatalmas cisztercita kolostort, lerombolták. Ezen a véleményen van Galgóczy Károly is, amikor a falunkról, tehát Pilisszentkeresztről a következőket írja: “Ez is egyike azoknak a helyeknek, amelyeket a török világban elpusztítottak. De több emléke is van a régebbi múltjából”.27
SLO43. tif
Képaláírás:
Svätopluk I.
Nos, ezek az emlékek, ha nem pusztultak el, jól el vannak rejtve valahol. Reméljük, hogy egyszer valakinek a pilisiek közül nagyobb szerencséje lesz, s rájuk talál. Egyelőre a régebbi időkről csak ennyit ismerünk. Ám e kevés adat hátterében ránk maradt nem kis mennyiségben olyan földrajzi nevek, falu-, víz- és hegységnevek sokasága, amelyek nem lehetnének ma itt őseink egykori jelenléte nélkül. Hogy a szlovák maradványok itt, a pilisi falvakban és környékükön máig megmaradtak, azt mi, pilisi szlovákok, ugyancsak meg tudjuk erősíteni, és ebben senki nem is kételkedhet. Nézzük meg tehát, valóban úgy van-e, hogy azoknak “a településeknek eredeti szlovák gyökerei vannak”.
Szlovák uralkodók V. Matušinec képein: Pribina, Mojmír I. és Rastislav
A pilisi és piliskörnyéki települések
neveinek szlovák eredete28
Pilis (eredetileg Plěšb  Pleš  Peles, Pelis, Pilis  Pilíš, Sancta Crux, Szentkereszt, Pilisszentkereszt, vagy Mlynky).
1. tif
Az egykori Pilis vármegye szlovák települése. Ma Mlynkynek hívjuk, magyarul Pilisszentkeresztnek. A Mlynky név egészen új keletű, a 18. század második felében kezdett kialakulni a pilisi szlovákok ajkán egészen természetes módon: a faluban kis vízimalmok voltak, és amikor a környező szlovák falvak lakói hozták ide a gabonájukat őrölni, azt mondták, hogy a “malmokba” mennek. Így lassacskán a falut Mlynkynek, azaz Malomfalunak kezdték nevezni. Azonban ez a név, akárcsak az utcáink szlovák neve, csak szlovák formájában a pilisi szlovákok nyelvében élt. A falu hivatalos neve, amelyet mi magunk között soha nem használtunk, Pilisszentkereszt volt. Ez a név sem túlságosan régi. Falunk ezt a nevet az újratelepítés után a pálosok rendjének földesurától “kapta”. A falu első bélyegzőjén még latinul jelenik meg SANCTA CRUCEM 1758 formában. Ebből először Szent-Kereszt, később Pilisszentkereszt lett. De falunk elsődleges eredeti neve bizonyítottan *Pleš volt, amit mi, mai pilisiek Pilíš (hosszú í-vel) formájában használtunk. A történelmi forrásokban ezt a nevet a XIII. században Pilis, Peles, Pelis változatban is megtaláljuk, de Pljes29 formában is megtalálható, ami már egészen közel áll a feltételezett ószláv *Plěšb formához. Így nevezték el egykori őseink a környék legmagasabb hegyét. Joggal, mert kopasz volt (ugyanis a pleš kopaszt jelent). Máig is ilyen Pilisszántó felől. A Pljes feljegyzés számunkra azért fontos, mert bizonyítja, hogy a lejegyző még hallotta a hajdani elődeink, az ószlovenek kiejtési módját, amit fonetikusan lejegyzett. Ez azt is bizonyítja, hogy itt a Plěsb név valóban létezett, és csak a további hatások folyamatában jött létre a: Plěšb-Pleš-Pilis-Pilíš átváltozás. Ez a név megtalálható még az 1760-as hivatalos térképen is, annak ellenére, hogy a pálosok a falut már “átkeresztelték” Sancta Crux-nak (Szent-Keresztnek).
Etim.: Plěšb.
Kestúc (eredetileg *Kostelbcb  Kostelec  Kesztölc  Kestúc)
SLO39. tif                                       SLO40!!!
A kesztölci Szent Klement templom és annak oltára a mozaikképével
Szlovák helység Esztergom közelében: in Kestelci 1075 (Mon. Stig. 1,55), super locum Kestelci Chron. Pict. C. 58 (Chaloupecký, St. Slov. 269), Keztelech 1294 (Mon. Strig. II. 355), Kezteulch 1304 (ib. II. 545), Ketheuchl (sic) 1321 (ib. III. 7), Keztelch 1333 (ib. III. 228), Keztuelch 1344 (ib. III. 542), Keztewch 1349 (ib. III. 685), Kesztucz 1393., Kesztelecz 1439., Keszthelcz 1494 (Cs. I. 14.)
Etim.: Kostelci, nom. pl. A későbbi elnevezés szemmelláthatán Kostelec. A mai szlovák Kestúc a magyar Kesztölc szlovák kiejtési formája.
Figyelemre méltó, hogy a falunak van egy Szent Kelemen vértanú tiszteletére felszentelt temploma. Szt. Kelemen az, akinek földi maradványait a mi hittérítőink, szt. Cirill és Metód megtalálták és a mi területünkön át vitték el Rómába. “Kesztölc volt lelki pásztora dr. Kárpáti Pál (1905-1977) a községről írt monográfiájában feltételezi, hogy a település eredeti lakossága szlovák volt és első templomukat 863 körül építették. Innen eredezteti a község Kostelec nevét is. A község őslakosságának szlovák eredetére vonatkozó nézetét Kárpáti P. továbbá azzal is bizonyítja, hogy templomuk pártfogójául azt a római szt. Kelement választották, akinek tiszteletét szt. Cirill és Metód, a szlávok apostolai, a szaloniki testvérek terjesztették. A mai kesztölci templomot 1800. november 1.-re építették meg és Szent Kelemen tiszteletére szentelték fel. De a régi templom - amely az öreg temetőben állt - is ennek a szentnek a tiszteletére volt felszentelve. 1987-től a templom oltárát “Szent Kelemen csodáját” ábrázoló, 3 x 4,5 m nagyságú mozaik képezi (szerzője helyi szlovák a kanadai Hamiltonban élő Tibor Nyilasi). A templomban találhatók szt. Cirill és szt. Metód mozaikjai is, ugyanettől a szerzőtől.”30
Csév (eredetileg Čev  Csév  Čív)
Szlovák község a Pilis nyugati oldalánál: Chew 1447 (Cs. I. 26).
Etim.: Čev; vesd össze a szerb v. horvát Čevo (Čevo Hora; Imenik-Registar II, 1094) földrajzi névvel. Az alapja tisztázatlan.
Huť (eredetileg *Bitovec  Bitóc, Huta, Huta-Szentlélek, Pilisszentlélek)
A Pilis északi végében lévő szlovák falu: Szent-Lélek, alias Hutta, vulgo Bitocz dátum nélkül, Bytholcz, Bethil dátum nélkül.31 Ma speciális térképen: Bitóczi rétek (Bitovské lúky), Bitóczi domb (Bitovský vŕšok), Bitóczi völgy (Bitovská dolina). Az 1994-es újabb térképen látható még: Bitóc patak (Bitovský alebo Bitovecký potok).
Etim.: *Bitovec (-ovci): vesd össze a cseh Bítov, az ukrán Bitkiv, stb. (MBSPO 130), a szerb v. horv. Bitovo, a szlovén Bitovska Gora (Imenik- Registar I. 59) kifejezésekkel.
Csobánka (eredetileg Boroň  Borony, Čobanka  Csobánka)
Pilisszentkereszttől délkeletre fekvő község, nemrég még vegyes (szerb, szlovák, német, magyar) lakossággal. Mai neve Čobanka, ill. Csobánka: Boron 1367, 1481 (Csánki I. l2.). A Čobanka név szótöve (Čoban-) szerb eredetű (čobanin - juhász, čobanica - juhász nő, čobanče - juhászgyerek), a képző (-ka) pedig szlovák eredetre vall (pastier-ka).
Etim.: Boroň, ború, -onb képzővel, amely a szlovákban elterjedt, például: Hroboň, Duchoň, Drgoň, Mudroň, Rohoň, Rozhoň, Suchoň, Švidroň, atď.
Dömös (eredetileg Dimiš)
A Dunánál található Esztergom és Visegrád között: ecclesia Dymisiensis 1138/k. XIV. szd. (Mon. Strig. I, 88), Dimis 1138/k. XIV. szd. (ib. 93, 95); olyan személyeket emlegetnek, mint Jeraslau (Järoslav*), Scura (Šura), Hurnete Chornäta; MBSPO 111), Wetikin (Větikin(?); ha a magyarázat helyes, akkor ez itt egy középszlovák alak), monasterium de Demes 1107/Marci Chron. (Mon. Strig. I, 73). Továbbá: Demus 1233 (ÁÚO VI,531; Kovács, Ind. 190), eccl. Demesiensis 1240 (FCD Czinár szerint, Ind. 120), Dymis 1257 (Urkundebuch zur Gesch. Der Deutschen in Siebenbürgen von Fr. Zimmermann u. C. Weiner, Hermannstadt ‘()”, Bd. I, 82. old. Cit. MESz I, 1406), Demes 1459 (Cs. I, 12), Dimisiensis, Dymisiensis, Dymisium 1212,1219,1236 (Mon. Strig. I, 317), 1277 (Kovács, Ind. 196).
(Etim.: Dimiš, Dimitrú*-hoz. Vesd össze a szlovák vezeték- és keresztneveket. Janiš, Gábriš (Gabriel-hez), Ďuriš, Ferdiš (Ferdinand), Adamiš, Kompiš, Kubiš, Kaniš, Veliš, a cseh Hyliš, Hykiš, Kukiš, Kukliš, Kutiš, Ramiš (Rameš is) stb. - Kotíknál (NP 88-9), szerbhorv. Bjeliš, Boriš, Bratiš, Petriš, Pribiš és mások (Martinec, 82. sor 118-9 old.).
“Ez az elnevezés a mi ősrégi összefüggésünket mutatja a bizánci kultúrával. A görög é-vel szemben i van benne: Dimitru. Ez ugyanaz az eset mint a Kliment-nél (Klimeš, Klimo, Klimko; Dél-Szlovákiában van szlovák Kliment vezetéknév is), egyházi szláv. Nikodimú, Nikodim stb. Szt. Cirillnek és szt. Metódnak szent Dimitrú a kedvenc szentje volt. Metód életének XV. fejezete szerint, amikor szt. Metód okt. 26.-án befejezte a fordítói művét, tisztelgett szt. Dimitrú emlékének. Ez az elnevezés nemcsak úgy véletlenül van itt. Kolostor volt itt. Bizonyára régi és keleti szertartású kolostor volt. Éppen az az -i- utal erre. Nem messze délnyugatra van innen Kostelec (Kesztölc) - a mai napig szlovák - és itt van éppen szt. Kelemen temploma! Ez a két tény világosan mutatja, hogy mindkét település már “Nagymorávia” idején létezett, és hogy megérintette őket szt. Cirill és Metód tevékenysége. Az egyik település a szaloniki szent nevét viseli, a másiknak temploma van, amelyet annak a vértanúnak szentelték, akit a mi hittérítőink találtak meg, és vitték el Rómába a mi területünkön keresztül.
A prépostságot szent Margitnak szentelték. A templomot állítólag 1111-ben “Almus vajda” (Álmos) kezdte építeni és II. Béla fejezte be 1138-ban (Cs. I, 13). A kolostornak a Duna másik oldalán, Helembán (Chľaba), Szobon is voltak birtokai, in villa Subram (Mon. Strig. I. 94., 95), persze, még arrébb is, Hontban Nenincében (Chaloupecký, St. Slov. 47-48). Almus Biharban volt fejedelem, de Chaloupecký szerint Nyitrán is uralkodott, mint apja, Géza és nagyapja Béla. Szóval, Nyitrával itt a kapcsolatokat még sokáig megtartották. Igaz, a név alakja világosan utal a nagymoráviai korszakra, amikor hazánkban erős volt a bizánci befolyás. Ez még a régi szlovien-forma, tanúbizonysága annak, hogy nálunk valóban létezett ez az irodalmi nyelv. Dimiter személyét 1138-ban említik (Mon. Strig. I, 93) “in villa Kerudi”, ami a Nógrád megyei Heréd: a Dimišben, azaz Dömösben lévő prépostság birtokán feküdt. Ez bizonyára fontos.
Szóval, ennek a névnek ószloven, azaz régi szlovák habitusa van. A bizánci kultúrával és a mi apostolaink szt. Cirill és szt. Metód tevékenységével való összefüggésre utal. Ezen a tájon ez nem egy véletlen dolog, mert a közelben egy másik ilyen bizonyság is található, amely ugyanerre a kulturális környezetre utal, ez pedig a kesztölci Szent Kelemen.
És mehetünk még tovább is: a közeli Visehradon (magyarul Visegrád) görög apátság létezett. Erről mondja a szt. Gerhard-féle legenda (21. §), hogy I. Endre király (1046-60) alapította. Még az 1221-ből való pápai levél azt mondja, hogy “grecos habet monachos et habuit ab antiquo” (FCD III. 1, 310). Erről ír Chaloupecký is: Két tanulmány Kárpátalja történetéhez (Komen. Egyetem Bölcs. Karának gyűjteménye III, 30. sz. 18. old.)”32
Itt tehát a nyelvi adatot a történelmi valóság igazolja. Igaz, a megnevezés formája még ennél is többet mutat. Elárulja, hogy itt valahol használták az ószloven nyelvet. Egészen magabiztosan feltételezhetjük, hogy itt szt. Cirill és Metód korának maradványai voltak, hogy itt bizonyára volt ószloven liturgikus nyelv. A görög szerzetesek felváltották a szláv szerzeteseket, de mégis görög és nem latin, hogy legalább a liturgia - ha már talán a nyelv nem - megmaradjon.
Ezt a tényt a Dimiš nyelvtani alak (sőt a Dimiter is) minden kétséget kizáróan bizonyítja. Ez a nyelvtani alak ószloven nyelv és szláv papság egykori jelenléte nélkül itt nem létezhetne.
Visegrád (eredetileg *Vyšegradú  Vyšehrad)
Az egykori Duna menti Pilis vármegyében található: Wyssegradiensis 1002?/k. 1257, Wsagrad 1009/1295 (HO VI, 2) (Kniezsa, AECO IV, 328, 401), civitas Wyssegradiensis 1342 stb., Visegrad 1351 (Anj. Okm. V, 527) stb. (Cs. I, 11-12). Vyssegrad, Vysegrad Chron. Pict. C. 62, 76 (Chaloupecký, St. Slov. 120, 260, Wsegrad, más szövegben Wysegrad XI. szd.). Mutassunk be még egy adatot: de Wisagrade 1221 (Mon. Strig. I, 228).
Etim.: *Vyšegrad.
A magyarok ezt az elnevezést még a g  h változás előtt vették át.
Esztergom (eredetileg Strěgom  Ostrihom)
				             Esztergom)
Strigonium, strigoniensis, így említik a legrégibb krónikák a XI. században (Mon. Strig. I, 30). A XIV. szd. második felében Schünemann említi Esztergom szerb ill. horvát nevét: Ostrogon: ide Šaitanb Ibrahim paša podb Ostrogonb (Šaitanb Ibrahim pasa megy Esztergom alá) L. 86 (Dančic, Rječ. II, 241), Musztafa kapitány Pestről az esztergomi Péter kapitánynak 1536. dec. 24.-n írt levelében írja: kapitanu ostrogoskomu Petru; ostrogoskomu kapitanu Petru (az esztergomi Péter kapitánynak; Mon. Serb. 552, 553), Ostrogonb 1685. évben (Šafárik, Památky, Praha 1870, 87. old.). Miklosich (Lex. Paleosl.-Gr.-Lat. 522) így említi: Ostrigomú. Prol.-Men.-Vuk., ostrigombskú Men.-Vuk., stb.
Etim.: *Strěgom  *Strěhom.
Eredetileg ez egy személynév volt strěg- gyökkel és -om- képzővel, amelyhez talán még a -jb rag kapcsolódott.
És még sokáig így folytathatnánk a sort. Hozzátehetnénk még, hogy az olyan patakok, mint a Stará voda, (Öreg-patak), Kaliča, Lipnica (Lepence), Bitovecký potok (Bitóc-patak), sőt, olyan hegyek is, mint a Pilíš (Pilis), Velký Soplák (Nagy-Szoplák), Malý Soplák (Kis-Szoplák) Drínový vršek (Som-hegy) és még sok más is mind szlovák nevűek. Nem tesszük, hiszen az eddig elmondottak, gondolom, elég meggyőzőek. Látjuk, hogy a pilisi községeknek, de sok környéki községnek is szlovák gyökerei vannak. Mi több, Kesztölc, Dömös, Visegrád példája semmi kétséget nem hagyott a felől sem, hogy valamikor régen őseink, a szlovenek, első államalakulata idején (amelynek nevét a történelemírás Nagymorávia-, vagy Nagymorva Birodalomként rögzítette) ezeket a tájakat őseink lakták.
Higgyünk ezeknek az adatoknak, és higgyünk az olyan magasan képzett kutatóknak, mint Dr. Peter Ratkoš, Dr. Ján Stanislav prof., Dominik Hudec, Borovszky Sámuel, Galgóczi Károly, stb., amikor azt mondják, hogy őseink már jóval a törökök előtt, sőt, a három első szerint már a 9. században itt éltek, hogy a mi falunk *Plěšb  Pleš néven itt létezett, ill. hogy a XIII. században e néven gyakran emlegették mint a cisztercita kolostor birtokát.
A “Nagymorva Birodalom” legnagyobb kiterjedését I. Svätopluk (871-894) uralkodása alatt érte el. Svätopluk király hatalmát kiterjesztette nyugatra, megadóztatta a cseh törzseket, délen elfoglalta a bizonytalan és az elhagyott birtokokat, keleten kitolta a határt a Kárpátokig. Rendkívül sikeres volt a nemzetközi kapcsolatok alakításában.
Azonban, a birodalom nagy kárára, elhanyagolta annak belső összekovácsolását. Egy nagyon heterogén, Svätopluk katonai csapatai által engedelmességben tartott társadalom volt ez. Svätopluk király 894-ben meghalt. Fiai, II. Mojmír, de főleg az ifjabb II. Svätopluk, apjuk intelmei ellenére is, sokat civakodtak. II. Svätopluk a királyi hatalomra áhítozva, elkezdett lepaktálni a frankokkal a saját idősebb testvére, II. Mojmír király ellen. A magyarokhoz is fordult segítségért. A frankok szívesen segítettek neki, de nem azért, hogy királyt csináljanak belőle, hanem hogy a birodalmat bomlasszák. És nyilván a magyaroknak sem volt érdekük II. Svätopluk helyzetének megerősítése. II. Mojmír király ki akart békülni testvérével. Valószínűleg mindketten elestek a magyarok ellen 906-ban indított hadjárat Duna melletti ütközetében. Ezzel a “Nagy-morva Birodalom” központi hatalom nélkül maradt.
A magyar állam kialakulása
Az első megbízható híreket az uralmenti finnugor nyelvi társadalomból kivált és hosszan, fokozatosan nyugat felé terelődő magyarokról a történelmi források csak a 9. században jegyezték fel. A Fekete-tenger északi partjai mentén elterülő terjedelmes sztyeppékről a 9. század második felében a besenyők kemény harcokban kiszorították őket a mai Moldávia térségeibe, egészen az Al-Dunához. A besenyők keletről és a bolgárok délről jövő nyomása arra kényszerítette őket, hogy a század végén a Kárpátok szorosain keresztül és a Duna mentén haladva fokozatosan áttelepüljenek a Kárpát-medencébe. Itt, az Alföld sztyeppés síkságain és főként a Duna-Tisza között csaknem ugyan olyan természeti körülményeket találtak, mint amilyeneket a Fekete-tenger menti tájak nyújtottak nekik.
Az ősmagyar törzsek Kárpát-medencébe való érkezésének első időszakáról és arról, hogy hogyan alakult az együttélésük az itteni szlávokkal, a korabeli történelmi források csak nagyon kevés hiteles hírt hagytak ránk. A pusztai élethez szokott lovas-nomád magyarok közössége kerülte az erdős hegységeket és többnyire a Duna menti legelőkön telepedett le.
A magyarok kezdetben nem szándékoztak változtatni korábbi életmódjukon. Harci lovas csoportjaik rabló hadjáratokat folytattak a környező etnikumok és országok területén, sőt, mélyen benyomultak a Nyugat- és Dél-Európai civilizált keresztény országok területére. Amikor azonban a németországi 32. hadjáratuk során harci szövetségüket I. Ottó német királynak és szövetségeseinek csapatai 955-ben Augsburgnál a Lech folyónál teljesen megsemmisítették, ez életmódjuk megváltoztatására kényszerítette őket. Megértették, hogy vagy feloszlanak és megszűnnek mint előttük a hunok és az avarok, vagy felveszik a kereszténységet és átállnak a földművelő-állattenyésztő életmódra.
Inkább a másodikat választották. Így már Géza, az árpádházi nagyfejedelem (970-997), akit 985-ben megkereszteltek, valamint fia és utódja, István (997-1038) nagyon energikusan és célratörően hozzáláttak céljuk megvalósításához. Sikeresen csinálták. Főként I. István - 1001-től már mint a pápa által adományozott királyi korona viselője - a Kárpát-medencében “Nagy-morva Birodalom” utáni újabb keresztény állam alapítója lett. Őbenne fokozatosan kialakult bizonyos toleráns viszony az újonnan megalapított ország soknemzetiségű és soknyelvű társadalmához. Ez a viszony nem valamiféle altruizmusból fakadt, hanem keményen diktálta az élet akkori viszonyainak realitása. Már Géza király az ország fővárosává Esztergomot választotta. Így aztán, mai divatos szóhasználattal élve, mi pilisiek, anélkül hogy csak egy lépést is tettünk volna “Nagymorávia” területéről, egy teljesen más államban találtuk magunkat.
A pilisi szlovákok
a nagymoráviaiak leszármazottai?
Okolo Pilíša... (A Pilis körül...)
Ezek után, ha nem is idegen, de a konkrét témánktól mégiscsak kicsit távoli, szélesebb összefüggések után térjünk vissza a falunkhoz. Nem lehet nem említeni, hogy rólunk, pilisiekről, mások is írnak, méghozzá a határainkon túl a fentebb említett címen!, ami éppen a témánkhoz tartozik. És az alcím? Hát…
Így kezdődik azoknak a szlovákoknak nem egy népdala, akik emberemlékezet óta a Pilis hegység legmagasabb hegye, a 756 m magas Pilis lábánál élnek: A Pilis körül... Ezt azért említjük, mert a témánk is épp itt, a Pilis körül forog. A Pilisről énekelnek (és beszélnek is) a szántóiak, cséviek, kesztölciek, szentlélekiek és mi, szentkeresztiek (a legpilisiebbek a pilisiek közül csak azért, mert a mi falunk neve viselte a Pilis nevet), hogy csak a legközelebbieket említsük. Hiszen szlovákok sokkal szélesebb körben élnek ezen a tájon és nekik is vannak Pilisről szóló dalaik. A Pilis neve már fogalommá, szimbólummá lett az itt élő szlovákok számára, akik már évszázadokkal ezelőtt dalaikba, a népköltészetbe foglalták, és legújabban belefoglalják a műköltészetbe is.33
FALULAT3. jpg
A szlovák Pilis iránt határainkon túl is érdeklődnek. Nagyon ösztönző és rendkívül izgalmas cikkeket írt róla és szlovák lakosairól nemrég Konštantín Palkovič a Príroda a spoločnosť (Természet és társadalom) című folyóiratban “Pilisi szlovákok - a nagymoráviaiak leszármazottai?” címmel.
Persze hogy mindenkit érdekel szülőföldje és környezetének a múltja. Minket, pilisieket is. Csakhogy kikutatni azokat a bizonyító iratokat, amelyek lehetőséget adnak megismeréséhez, olykor nagyon igényes munka, még ha másfelől az egyes földrajzi nevek önmagukban is sokat elárulnak. Ám itt nem elég csak érezni, miről van szó, nem elég az úgynevezett népi etimológia. Ehhez a dologhoz felkészültebben kell hozzáállni, és mégha szívvel-lélekkel is, de objektíven. Kutatásunk tárgyául egyelőre vegyük csak a Pilis földrajzi nevet, és vizsgáljuk meg minden oldalról. Vagyis mozogjunk egyelőre szó szerint a Pilis körül.
A Pilis földrajzi név
származása és jelentése
Meg kell mondani, hogy erről a témáról eddig nem sokat írtak. És amit írtak is, szét van szórva a levéltárakban, jobb esetben a könyvtárakban, vagyis a pilisiek széles nyilvánossága számára szinte hozzáférhetetlen. Az eddig egyetlen Pilisszentkeresztről szóló könyv34 ugyan kézről-kézre járt a faluban, de végül nyoma veszett. Persze, azt is el kell mondani, hogy olvasása nemcsak hasznos, hanem káros is volt. Például a mi Pilisünk nevének eredetéről és jelentéséről ezt lehet belőle megtudni: “A Pilis szó magyar eredetű. A szerzetesek fején leborotvált részt jelenti, a magyar hegyeknél pedig kopasz területet.”
Ha Szűcs mondjuk szlovákul írta volna a könyvét, a pleš szónál biztosan más jutott volna eszébe. De hát ő magyarul írt, vagyis “kopaszt” írt a “pleš” szó helyett, ez pedig, a szó alakját tekintve, a Pilis szótól messze esik. Kár, hogy nem olvasta el figyelmesen Békefi Remig könyvének I. kötetét, pedig ismernie kellett, hisz a könyvében említi. Ebből a következőt tudta volna meg: “…a tapasztalat bizonyítja, hogy a Pilis szóval a magas és szinte mindig kopasz hegycsúcsokat jelölik, mint pl. Erdélyben. Tehát biztos, hogy a Pilis és a kopasz szó azonos tőből származik. De kérdés, hogy melyik nép állíthatja, hogy a pilis szó az ő alapszókincsébe tartozik. A szláv területeken több olyan helyi elnevezés van, mint Pleš, Plešce, Plešivce, mindenhol kopasz, tar jelentésű. Határozottan állíthatjuk, hogy a pilis szót a szlávoktól vettük át, és az ő elnevezésük alapján használtuk fel az olyan helyek elnevezésére, amelyek ma is ezt a nevet használják, mint a Pilis-hegy, melynek sziklái a déli oldalon máig mutatják, hogy ez az elnevezés helyes.”35 Sőt, még ez is: “Az apátság okirataiban (természetesen a pilisi apátságról van szó - szerző) Pilis alakban fordul elő, ennek változatai is megvannak, mint a Pylis, Pilys, Pelis, Peles, Ples, Plis, Plys, Pleisz, Pljes, Piljs, Pelixio, Pilizia, Pilisci, Piligi. Nyomtatott forrásokban más alakban is előfordul. A pilisi apát és a konvent akaratlanul is elárulják a klastrom nevének szláv eredetét, mert a kiadott műveiknél és az aláírásoknál mindig Pelis néven nevezik az apátságot.”36 Így írt erről a dologról a pécsi cisztercita gimnázium cisztercita tanára, dr. Békefi Remig. Objektív, pártatlan, velünk szemben elfogulatlan szerző.
Ez eddig két vélemény volt, amelyek igen fontos kérdésben ellentmondanak egymásnak. Szűcs azt állítja, hogy “a Pilis szó magyar eredetű”. Azzal érvel, hogy “a papok feje búbján levő leborotvált részt (a tonzúrát) hívják így, a magyar hegyek megnevezésében pedig a kopár helyet jelenti.” Meg kell mondani, hogy téved, mert a Pilis tulajdonnév magyar jelentését éppen azzal a pilis (tonzúra) köznévvel akarja bizonyítani, amely a magyar nyelvbe a szlovenektől került. Ő baja, hogy ezt sem ismerte. Lehet, hogy ez akkor még nem volt olyan közismert mint ma, amikor a Magyar Értelmező Szótár is egyértelműen leírja, hogy a pilis szó szláv eredetű.37 De hisz Békefi Remig is szól erről az említett művében.
Az sem bizonyíték, hogy a Pilis név ebben a formában megtalálható a magyarok lakta területeken. Ez csupán azt jelenti, hogy a PlešPilis átváltozás csak a magyar nyelvi környezetben jött létre.
Dr. Békefi, aki Szűcstől eltérően tudományos módszerrel dolgozott, gazdag levéltári anyagot idéz, és Szűcsnél jóval közelebb kerül a dolog lényegéhez, amikor ezt írja: “Tehát habozás nélkül mondhatjuk, hogy a pilis szót mi a szlávoktól vettük át és az ő elnevezésük alapján használtuk azoknak a helyeknek a megjelölésére, amelyek ma is ezt a nevet viselik, mint pl. a Pilis...”
Ez azonban még mindig csak féligazság. Egyfelől egy kicsit pontosítani kell, hogy ugyanis a magyarok a szlávoktól nem a pilis szót vették át (olyan nekik nem volt), hanem a pleš szót, éspedig peles formájában. Ebből alakult ki fokozatosan a pilis. A pilis szó tehát szláv eredetű. Ebben igaza van. Másfelől viszont nagyon aggályos Dr. Békefi mondatának a folytatása, hogy t. i.: “... az ő elnevezésük alapján használtuk (t. i. a magyarok - szerző) azoknak a helyeknek a jelölésére, amelyek ma is ezt a nevet viselik, mint pl. a Pilis...”
A kérdés itt a következő: ki nevezte el a hegyet Pilisnek? Természetesen senki más, mint az itt élő elődeink. Figyeljük meg még néhány szlovák nyelvész véleményét is. Dr. Ján Stanislav, a világhírű szlavista a Pilis vármegyéről ezt írta: “Maga a vármegye nevét a Pilis-hegységről kapta: Ples 1187, Pelis 1264  Pleš. A mai Pilisszentkeresztet is a XIII. században így jegyzik: Peles, Pelis, Pilis, vagyis Plěš.”38
A 2. kötetben (nevek szótára) további forrásokat is felsorol: “A Pilis megyében lévő Pilis: silua... que uulgo Ples nuncupatur 1187 (Mon. Strig. I, 133, Ch. 260), in silva Pelis 1264 (Mon. Strig. I, 505, 661. sz.). Továbbá: Marci Cron. Pag. 86 ad an. 113: silva Pelys (Mon. Strig. I, 77, 50. sz.) Később megint említik (lásd a Mon. Strig. II, III indexét) mint Pelys, Pylis stb.”
Az etimológiai megjegyzésben a szót az ószláv Plěšb szóból vezeti le, ma a szlovák nyelvben Pleš. Šimon Ondruš professzor a Pilíš és Kestúc helynevekkel kapcsolatos írásos kérdésemre a következőket válaszolta: “Az igazág az, hogy úgy a Pilis mint a Kesztölc régi szláv-szlovák szavak. Ám a Pilis alakja a 9. században még *Plěšb volt. A hegy kopasz volt. Ilyen nevű hegy a szlávoknál több is van. A pleš köznév is a kopasz/kopár hely, tonzúra jelentéssel átment a magyarba. Amint azt már többször említettem, az ómagyarok nem ismertek a szó elején két mássalhangzót. Ezért a Pleš hegynek a nevét, csakúgy mint a pleš “kopasz hely, tonzúra” szavakat először peles formában vették át, ami később magánhangzó-szűkülés folytán pilis alakúra változott.”39
Többször említettem, hogy a régi magyarok nem ismertek a szó elején két mássalhangzót. Ezért a hegy nevét Pleš és a köznév pleš, plešina, tonzúra nevét először peleš formában vették át, s ebből lett a pilis. A Kestúc  Kesztölc  Kostelec * Kostelbcb névvel most részletesen nem foglalkozunk. De már itt érdemes megemlíteni, hogy létezik egy írásos emlék, amely ezt a falut már az 1075. évben említi: in Kestelci (Mon. Strig. I, 55)!
Hozzá kell tenni, hogy a magyar Kiss Lajos nyelvész is azon a véleményen van, hogy a Pilis és a Kesztölc nevek szláv eredetűek.40 Ennyi bizonyíték után, úgy gondolom, hogy egészen magabiztosan kimondhatjuk azt a kétségbevonhatatlan tényt, hogy a Pilis tulajdonnév és a pilis köznév is szláv, a mi esetünkben szlovák eredetű. A magyarok az itt élő szlovenektől vették át, akik abban az időben (8. század végén, 9. század elején) Plěšb, később a ěe változás után Pleš alakban használták. Mivel az ősmagyarok a szó elején nem ismertek két mássalhangzót, a Pleš szót Peles-nek ejtették (segítettek magukon egy -e- magánhangzóval). Ez ma is így történik. Az olyan neveket, mint Kĺčik, Trkal, stb. a magyarok ma is Kelcsik-nek, Terkal-nak ejtik. A szó a továbbiakban már magyar nyelvi környezetben alakult tovább, ahol fokozatos szűkítéssel Pilis-re változott. A Pilis hegység mai szlovák lakossága e magyar fejlődési változat hatása alatt hegyünket Pilíšnek nevezi.
Így tehát három különböző fejlődési variánst jegyezhetünk fel:
1. Szlovák változat: *Plěšb  Pleš
2. Szlovák-magyar változat: *Plěšb  Pleš  Peles  Pilis
3. Pilisi-szlovák változat: *Plěšb  Pleš  Peles  Pilis  Pilíš
4. tif
A Pilisi apátság
és a pálosok rendjének kora
A Benedek-rendi kolostor rejtélye
A levéltárak eddig csak nagyon keveset árultak el a Benedek-rendi kolostorról, amely hajdanában a Pilis hegy alatt állt. Csak annyit tudunk róla, hogy 1184-ben már csak a romjait lehetett látni. Jó lenne tudni, ki és mikor építette.
A Benedek-rend “Az első r. k. szerzetesrend, Nursiai Szent Benedek (kb. 480 - kb. 550) alapította (529). Első kolostora a Monte Cassino hegyen (Olaszo.) létesült. Jelentős volt a fraciaországi clunyi apátság. Magyarországon Géza fejedelem már 996-ban a benedek-rendnek adta Pannonhalmát. I. István és utódai hatalmas birtokokat adományoztak nekik.”41 Így ír erről az Új Magyar Lexikon.
Felmerül a kérdés: ha az Árpád-házi uralkodók ennyire támogatták a benedek-rendi szerzeteseket, akkor vajon ki rombolta le a kolostort a Pilis alatt? Ki kényszeríthette a szerzeteseket, hogy elhagyják a kolostorukat? A “Nagymorva Birodalom” - amelynek területén állt ez a kolostor - utolsó évei nagyon mozgalmasak voltak. 906-ban a magyarok elleni hadjárat Duna melletti ütközetében II. Mojmír király és testvére, II. Svätopluk fejedelem elesett. A birodalom központi hatalom nélkül maradt, zűrzavar keletkezett. Próbáljuk meg logikusan átgondolni, vajon mi is történhetett itt?
KOTAR-3. jpg
A magyar harci lovas csapatok nem templomok és kolostorok építésével kezdték itteni tevékenységüket, hiszen pogányok voltak. Ezekben az időkben állítólag Európa-szerte így imádkoztak: “A magyarok nyilaitól ments meg Uram minket!” Géza fejedelem és még I. István király is keményen, tűzzel-vassal harcoltak, hogy népüket megóvják a pusztulástól, és keresztény hitre térítsék. A régi pogány szokások nehezen adták meg magukat, és az ilyen benedek-rendi kolostor vörös posztó lehetett számukra. Tehát, vajon mi történhetett ekkor a mi benedek-rendi kolostorunkkal? Persze, találgatásainknál sokkal többet érne egy X. századi, a kolostorunkat emlegető okirat. Lehet, hogy egyszer valaki a pilisiek közül rátalál.
A pilisi apátság és a pálosok rendje
Ennél sokkal többet tudunk mondani a cisztercita kolostorról, a pilisi apátság székhelyéről, amelyet 1184-ben kezdték építeni, és itt állt sértetlenül - kisebb epizódtól eltekintve - míg a török csapatok 1541-ben fel nem gyújtották és végérvényesen el nem pusztították. De ne menjünk a dolgok elébe.
A cisztercita szerzetesrend nevét az első kolostora helyszínéről kapta. Ezt a franciaországi Citeaux városban alapították 1098-ban. Valójában római katolikus rend volt. Kezdetben elsősorban földműveléssel és kertészkedéssel, de a 16. századtól már csak tanítással és az isteni ige hirdetésével foglalkoztak.
A pilisi szerzetesek a Clara-Vallisi ágból származnak (u. i. Clara-Vallis-ból 1131-ben Burgundiában keletkezett a Carus-Locus kolostor, ebből 1136-ban szintén a burgundiai Acey-ben létrejött a következő kolostor, és a végén ebből az utóbbiból 1184. május 27-én Veszprém Egyházmegyében alapították a Pilis-kolostort).
A Pilis alá a következőképpen jutottak: III. Béla királyhoz (1173-1196) 1183-ban küldöttség érkezett Franciaországból azzal a kéréssel, hogy Magyarország uralkodója biztosítson a területén a ciszterciek számára ugyanolyan jogokat, mint a többi rendnek. A király meghallgatta őket és a következő év május 27-én közvetlenül a Pilis aljában az ottani benedek-rendi kolostor helyén kijelölte számukra a leendő kolostoruk helyét. Ezek után a cisterciek a benedek-rendi kolostort részben szétszedték és beépítették a saját új kolostoruk falaiba.
Ha fentebb még azon gondolkodtunk, ki rombolhatta le a benedek-rendi kolostort, akkor ez után a mondat után már nem is tudjuk pontosan, mennyire volt lerombolva az a kolostor, le volt-e rombolva egyáltalán, vagy csak elhagyták. Elég az hozzá, hogy a helyén, részben ennek az alapjain és szétszedett falainak anyagából építették fel az új cisztercita kolostor templomát és körülötte fokozatosan egy sor gazdasági épületet is. Így jött létre a ciszterciták pilisi apátsága.
Körülbelül 65 évvel később, 1250 körül alakult itt ki a pálos rend is. Eggerer “Fragmen Panis Corvi”42 c. munkája alapján - amely a pálos rend alapításával foglalkozik - tudjuk, hogy Eusebius esztergomi kanonok néhány társával visszavonult a mai Pilisszántó közelében lévő pilisi hármas barlangba: “... ubi ca 1250 Ecclesiolam modicam s. Crucis in Pilisio dictum erexit, cui tardius adiecit monasterium funditus, sub in Turcis derolatum”.
Tehát a pálos remeték mindjárt a tatárjárás után megalapították a saját rendjüket. Ezzel az állítással a legújabb szakirodalom is egyetért, amely az 1520 körül keletkezett Pálos kódexre támaszkodik. A tatárdúlás után az ország lassacskán kezdett magához térni. IV. Béla király állítólag szívesen járt vadászni a pilisi cisztercita kolostor környékére. 1270-ben találkozott itt a pálosokkal, akik már több mint 20 éve éltek a barlangokban, gyökereken és erdei terméseken éltek. Megsajnálta őket, a saját vadászházát ajándékozta nekik, amely a cisztercita kolostor közelében állt. Ez volt a pálosok első “kolostora”, annak a pálos rendnek a központja, amely később a Szent Kereszt Rendjének nevezte el magát.
A pilisi Szent Kereszt Rend nevével először 1291-ben találkozunk Pál veszprémi püspök 1263-ban keletkezett okiratmásolatában, amely a remeték püspöksége területén történő működésének engedélyezésével foglalkozik. Az 1309-ből és 1341-ből származó okiratok is a “Szent Kereszt remetéinek”43 nevezik őket.
Nehéz megítélni, hogy ez a vadászház hol is állhatott. A “nem messze” mérték legalább olyan pontos, mint az abban a korban gyakran használt másik, a “mintegy három kőhajításnyira”. Lehetne ez a mai szentkereszti templom helyén is, habár az inkább mellette van, mint “nem messze” tőle. Ugyanis a pálosok a török kiűzése után megkeresték a török uralom alatt elpusztított egykori kolostoraikat és a helyükre kápolnát, később templomot építettek.
Ismerünk 1725-ből egy okiratot, amely a következőket írja: “Reverendi Patres ordinis S. Pauli primi Eremitae Pesthini In Pilisiensibus Sylvis habent rudera Monastery Sanctae Crucis,44 amely már ezt az állapotot tükrözi. A pálosok 1757-ben állítólag a volt kolostoruk (!) helyén valóban felállíttattak egy kápolnát. Nyolc évvel később, 1765-ben a pálos rend pesti conventjének priorja a kápolna helyére templomot építtetett, amely 1766-ra megépült és a mai napig áll. Ám ez a hely nem is annyira a kolostor, mint inkább az egykori falu helyére emlékeztet. Állhatott ott valamikor a pálosok kolostora? Aligha.
KOTAR-1. jpg
A gyanút csak megerősíti az a tény, hogy a török időszak után, mindjárt a 18. század első éveiben történt itt valami, ami nem volt egészen a rendjén. A pesti pálosok ugyanis magukénak mondták a cisztercita kolostort az egész környékével együtt. Tették ezt több mint furcsa módon, még akkor is, ha abban az időben a legfelsőbb bíróság megítélte nekik.
És van itt még egy érdekesség. Ugyanis, az eredeti pálos kolostor állhatott a Pomázi út mentén is, a II. és III. major közötti dombon. A pilisiek, ill. szentkeresztiek emlékezetében ennek a helynek a neve mint “pútský kostel” (zarándoktemplom) maradt meg. Most egy kis erdő van ott, de elődeink a 18. században még láthatták ott a templom falait. Nem ez volt véletlenül a pálos kolostor?
Amikor a 2. világháború után, úgy az ötvenes években ezen a helyen ásták a baromfitelep alapjait, kőalapokra és egy hajdani lakott hely különböző nyomaira bukkantak. Mi több, ennek a helynek a Pest Megyei Levéltárban viszonylag gazdag irodalma van.45 Erről a templomról tudtak a pilisiek, és tudott róla Sashegyi Sándor is. Elképzelhető, hogy csak éppen a pálosok nem tudtak róla? Miért nem ott állították fel a kápolnájukat? Lám, itt egy újabb rejtély, amelyet valaki a jövőben kibogozhatna. Így azonban eljutottunk azokhoz az eseményekhez, amelyek már a Pilis, a mai Pilisszentkereszt újratelepítésének történetéhez fognak tartozni. Térjünk vissza tehát a ciszterciek további sorsának rövid bemutatásához!
A kolostor és lakói röviddel a pilisi apátság megalapítása után olyan jelentősek lettek, hogy pl. a római pápa a pilisi apátot esetenként bírónak vagy kivizsgálónak jelölte ki olyan magas rangú egyházi személyek különböző egyházi vitáihoz, mint a váci püspök, vagy a pécsi püspök, stb. A pilisi apát nem egyszer képviselte Magyarországot a magyar király küldöttjeként. Így pl. 1226. február 23-án “A szentmártoni apát és János kórházi prior a pilisi apát és a fehérvári prépost előtt, mint a pápa által kiküldött bírák előtt megegyeznek…”46 Vagy 1226. július 11-én “a III. Honoratius pápa megbízza a váci püspököt, a pilisi apátot és a pesti fődékánt,... hogy vizsgálják ki... és idézzék be a feleket karácsonyra az apostoli szék elé.”47
Az apátságnak 41 helyen voltak birtokai. A tagjaiból alapították 1190-ben a Pásztói, 1232-ben a Bélhámori és 1263-ban az Ábrahámi apátságot.
A pilisi apátság állítólag kedvelt helye volt az árpádházi királyoknak. Itt, a Pilis hegy alatt vadászat közben ölte meg 1213-ban Bánk bán II. András feleségét, Gertrudiszt. Az apátság templomában temették el. Sírját 1977-ben találták meg az ásatások során.48
A magyarországi nemzetek számára oly tragikus tatárdúlás az egész országban hátrahagyta szörnyű nyomait. A tatárok rettenetes útját mindenütt a füstös romok és holttestek jelezték. Amikor 1242 nyarán híre ment Ogodej kán halálának, a tatárok visszafordultak, és elhagyva az országot, kelet felé rohantak.
Az ország nagyobb részében sem 1241 őszén, sem 1242 tavaszán nem szántottak, nem vetettek. Szörnyű ínség pusztította azokat, akiket a tatár csapatok nem gyilkoltak le, vagy nem hurcoltak el fogságba. Az erdőben vagy a nádasokban bujkáló emberek előjöttek a rejtekhelyükről és gyökerekkel, különböző bogyókkal táplálkoztak. IV. Béla király, aki csak valami csoda folytán menekült meg, újra kellett hogy megalapítsa az országot. A tatárok csapatai nem kerülték el a pilisi apátságot sem. 1241-ben felgyújtották a cisztercita kolostort. De csak a tető, a könyvek, okiratok és bútorok egy része égett le. A pilisi ciszterciek hamarosan visszatértek, kolostorukat helyreállították és IV. Béla király segítségével úgy jogilag, mint gazdaságilag visszanyerték a régi helyzetüket. Még hosszú évszázadokon át éltek itt, gazdálkodtak a kolostort körülvevő földeken.
Közben sok minden történt velük. Volt olyan időszakuk, amikor erkölcsileg és gazdaságilag annyira lezüllöttek, hogy csak a király közbenjárásával voltak képesek talpra állni. De olyan időszakuk is volt, amikor erősek, gazdagok voltak, még pallosjoggal is rendelkeztek és messze földön nagy tekintélyük volt.
Az 1541-es év még nagyobb szerencsétlenséget hozott rájuk mint a tatárok. A mohácsi csata után, ahol a törökök leverték a magyarországi sereget, a törökök fokozatosan nyomultak az ország belsejébe. 1541. szeptember 7-re elérték Budát és még aznap felgyújtották a pilisi ciszterciek kolostorát is.
A szerzetesek becsületesen kivártak az utolsó percig, és csak közvetlenül a törökök érkezése előtt, amikor már más lehetőségük nem volt, elfutottak a kolostorból, csak az egyes legértékesebb tárgyakat vitték magukkal, nem sejtve, hogy soha többé nem fognak ide visszatérni. Egyikük, Georgius, a saját szemével látta, ahogy a törökök az egyik társukat az udvarra hurcolták, és ott megégették.
A pilisi apátság szerzetesei állítólag zömében Ausztriába húzódtak. (Ennek ellentmondani látszik az a tény, hogy a törökök elvonulása után a központjuk nem Ausztriában, hanem a Morvaországi Brnoban van). 1541-ben az egész Pilis vármegye megadta magát a törököknek, így nem volt, aki törődjön a leégett kolostorral. Mi több, Esztergom eleste után a törökök a kiégett kolostor falait bontatták le, és a köveket Esztergomba szállíttatták az ottani vár falainak megerősítésére. Azután két évszázad telt el és a pilisi ciszter kolostorból csak gazzal benőtt romok maradtak. Ilyen hosszú idő alatt szinte teljesen a feledésbe merült.
A pilisi apátság történetét igen alaposan írta le Békefi Remig, a pécsi cisztercita gimnázium tanára. A terjedelmes művet (A pilisi apátság története 1184-1541) 1891-ben adták ki Budapesten. A mű először egy kötetben, majd két kötetben jelent meg. Szinte minden levéltári és nyilvános könyvtárban megtalálható.
El kell még mondani, hogy az egy helyen két különböző szerzetesrend és csak egyetlen konkrét kolostor-romkert létezése, az egykori valóság és az újabb kori írásos munkák pontatlan, sőt, úgy néz ki, hogy esetenként szándékosan torz bemutatása, csakúgy mint a pálosok törökkor utáni különös módszerei viszonylag nagy káoszt okoztak a két rend és ezek kolostorai körül.
Ezt a kavarodást nem egy történész érzékelte, amikor falunk, ill. a két szerzetesrend történetét vizsgálta. Köztük Dercsényi Dezső művészettörténész is, aki a Magyarország műemléki topográfiája c. művet szerkesztette. E mű ötödik kötetének címe: Pest megye műemlékei. Benne a Pilisszentkereszt története címszó alatt a következőket írja: “A községtől nyugatra, de annak közvetlen szomszédságában fekvő tisztáson, az ún. Klastromkertben található rendkívül kiterjedt romokra vonatkozhat a következő feljegyzés: Reverendi Patres ordinis S. Pauli primi Eremitae Pesthini in Pilisiensibus Sylvis rudera Monastery Sanctae Crucis,49 bár az is lehetséges, hogy a pálos kolostor romjai a mai napig valahol rejtőznek, vagy az a rudera Monastery amelyről ez az okmány beszél, még 1725-ben állt, amiből kiderülne, hogy a helye azonos lehet a XVIII. században épült plébániatemplom helyével, amely szintén pálos eredetű. A török időkben elpusztult pálos kolostorokat a pálos szerzetesek a felszabadulás után felkeresik és a XVIII. század elején erre a birtokukra újra megszerzik az adományozó levelet és oda új templomokat építenek. A fentebb idézett okmányadatok már ezt az állapotot tükrözik. Azonban nehéz megérteni, - hogy bár a falu ekkor már a pesti pálosokhoz tartozik - a mellette berajzolt és a mai napig ott lévő romokat egy bizonyos 1766-ból származó és Joh. Jäger ing-geom. jelzésű határtérkép rudera Monasterii Cisterciensis-nek nevezi”.50
A térkép készítésének évében ugyanis a pesti pálosok - az 1757-ben épített kápolna helyén - plébániatemplomot építenek, amely ma is ott áll. A bírósági úton visszaszerzett birtok földesurai építik, ők a falu újraalapítói (Lám, ismét egy állítás arról, hogy falunkat a török idők után nem alapították, hanem újraalapították - a szerző megj.) és lelki pásztorai is egyben. Jäger, a tekintélyes geometrus (földmérő), aligha írta volna a mai Klastromkert romjaira a “Monasterii Cisterciensis” jelzést, ha ezeket a pálos földesurak ősi kolostorával azonosítható romoknak tartották volna.
De ne menjünk az események elébe. A törökök Magyarországról való távozása után a ciszterek, akiknek a központja ekkor már Brno városban volt, vezetőjük Florián Nezorin apáttal hajdani kolostoruk újjáépítésén gondolkodtak. 1712. november 13-án a romok helyére kiküldték Bernard Widenmant, a pilisi apát képviselőjét, hogy mérje fel a kolostor és a környék állapotát. És itt kezdődött a ciszterek és a pálosok közötti vita.
1712. november 20-án Bakay Imre a pesti pálosok priorja tiltakozik a váci káptalannál. A cisztercieket meglepte, hogy a pálosok igényt tartanak az ő birtokukra. 1744-1748 között a vita már a királyi tábla előtt folyik. Hosszadalmasan és gyakori tárgyalásokkal. 1746. május 22.-én és 23.-án Pilisszántón (Pilisszentkereszttől ill. a cisztercita kolostortól 3 km-re levő falu), tanúkihallgatás folyik.51 A tanúk között pomázi és csobánkai szerbek, valamint szántói szlovákok voltak. Kihallgatásnak vetették alá Martin Remešt, Martin Voderaczkyt (helyesen Voderadský) és Jakab Terkalt (helyesen Jakub Trkal).
A bírói per - világ láss csodát - a pesti pálosok győzelmével ért véget! Az ő nevükhöz kötődik az egykori Pilis, a mai Pilisszentkereszt újratelepítése. A falu és annak egész határa az ő birtokuk lesz, vagyis a falu és a hozzátartozó határ földesura a pesti pálos rend. De ez már egy új fejezet, Pilis új történetének kezdetei. És a fentebb említett nevek ebből a szempontból nagyon érdekesek lesznek.
Ma már az ásatások egyértelműen igazolták, hogy a Pilisszentkereszttől nyugatra, annak közvetlen közelében fekvő romkert, amelyet a pilisszentkeresztiek “klášter”-nek neveznek, azonosak az egykori cisztercita kolostor maradványaival. A község közelében elterülő hatalmas kertben egy kéthajós templom szokatlanul kiterjedt maradványait, szépen kifaragott kőoszlopokat, kikövezett padlót, oltár körvonalait és a templom körül gazdasági épületek alapjait találjuk. Az olyan mintás padlótéglák, mint amilyeneket itt találtak, eddig kizárólag egyházi, méghozzá egykori premontrei vagy cisztercita építkezésekből kerültek elő. Ezek a téglák a 13.-14. században készített padlótéglák előzményei (teljesen rájuk hasonlítanak), ilyeneket csak a francia cisztercita rendek kolostoraiból ismerünk. Ráadásul, ahogy erről már szó volt, ismerjük J. H. Jäger mérnök 1766-ból származó térképét, de megemlíthetünk itt egy másik, az 1762-65-ös évekből származó, S. Zeller által készített térképet is, mindkettő a falu mellett levő kolostor romjait is ábrázolja, és bár a falu már a pálosokhoz tartozik, a romok a “Rudera monasterii Cisterciensis” megjegyzéssel vannak ellátva.
A történészek már régebben foglalkoznak e romok eredetével. Az első a már említett dr. Békefi Remig volt, aki a pilisi apátságról szóló nagy művének kiadása után mindjárt a következő évben hozzálátott elmélete objektumának gyakorlati megvizsgálásához. Vezetésével 1892-ben kezdődtek meg itt az első ásatások. 1913-ban a munka folytatódott, most már Gerece Péter vezetésével. E két kutató által elért eredmények alapján 1970-ben dr. Gerevich László, a Magyar Tudományos Akadémia Régészeti Intézetének igazgatója és munkatársai megfejtették a romok titkát. Dr. Gerevich szerint az apátság virágzása idején következőképpen nézett ki:
KLASTR-2. jpg
„Gyönyörű helyen, hegyekkel körülvett völgyben, 7 hektárnyi hatalmas területen helyezkedett el a Chotárná skala (ma Dobogókő) és a Pilis között. Volt egy 60 m hosszú temploma és egy 35 m hosszú ebédlője. Oszlopos folyosó vette körül és a cellák mellett, amelyekben a szerzetesek laktak, műhelyek egész sora állt. Feljegyzések szerint: a szerzeteseken kívül gyakran jártak ide különböző francia mesterek is, főként építészek. Ezt a kolostort, amely jelentős kulturális és gazdasági központ is volt, a francia szerzetesek kora gótikus stílusban építtették, amely éppen Franciaországból terjedt el Európa-szerte. E kolostor műhelyeinek mesterei az esztergomi királyi palotán, valamint a székesegyház átépítésén is dolgoztak. A ciszterciták kerülték a terek túlzsúfolását, épületeiket a pontosság jellemezte. A stílus, amit kialakítottak, minden szempontból haladóbb, modernebb volt.
Az ásatások során az is kiderült, hogy az apátság helyén már állt egy hasonló épület, egy bencés templom a kolostorával, amit a franciák részben lebontottak és beépítettek az új kolostorba. Találunk sok sértetlen, palmettával és copf díszítésekkel ellátott primitíven klasszicisztikus fal- és kőmaradványokat.”
Az itteni emberek életmódjáról sok mindent elárul az a több tíz napi szükségleti tárgy, amelyek az ásatások során évszázadok múltán ismét napvilágra kerültek. Ezzel kapcsolatban dr. Gerevich többek között a következőket mondta:
“Az apátság épületeiben a vizet kőből és égetett cserépcsövekből készített vízvezeték-rendszer biztosította. A csatornahálózatot is kőből készítették. Egy ilyen csatornában megtaláltuk egy a XIV. században élt apát eltört pecsétjét. Aki abban az időben ilyen pecséttel állított be a kincstárhoz, annak ott csengő arannyal fizettek. Ezért, amikor az apát meghalt, pecsétjét eltörték, hogy senki ne tudjon vele visszaélni.
MM4
Nagymennyiségű követ vettünk leltárba. Egy szarkofágot is összeraktunk belőlük. A díszítő elemei alapján úgy ítéltük meg, hogy ebben a szarkofágban csak egy királyt temethettek el. Bravúros nyomozással és egy kis szerencsével rátaláltunk IV. Béla király adománylevelére, amelyben az áll, hogy földeket adományoz a cisztercita kolostornak, mert méltósággal eltemették az anyját. Ebből következik, hogy Pilisszentkereszt határában a kolostor romjai között található II. Endre feleségének, Gertrudisznak a sírja, akit a történelem szerint a Pilisben öltek meg egy vadászaton.”53
Természetesen, nem lehet célunk, hogy itt e két szerzetesrend történetének teljes áttekintését adjuk. Csak rövid ízelítőt adhattunk belőle, felhívtuk a figyelmet iránta és megjelöltük azt az irodalmat, amelyben az érdeklődők ennél sokkal többet is megtudhatnak róluk. Néhány művet már említettünk, másokat még nem, ezért célszerű lesz, ha itt egy helyen felsoroljuk őket.
A cisztercitákról megjelent főbb művek:
1. Dr. Békefi Remig: A pilisi apátság története 1184-1541, Pécsett, 1891
2. Dr. Leopold Janauschek: Der Cist. Orden, Brünn, 1884
A Pálosokról szóló jelentősebb munkák:
1. Eggerer András: Pálosok évkönyve I., Bécs, 1683
2. Benger Miklós: Pálosok évkönyve II., Kalocsa, 1743
3. Gyöngyösi Gergely: Kronika... (kézirat). Egyetemi Könyvtár, Budapest
4. Sashegyi Sándor:
a) A pilisszentkereszti Pálos kolostor puszta-temploma
b) Újabb adatok a pilisi Szent Keresztről elnevezett Pálos kolostor helymeghatározására (PML. Lelt. sz.: 3117 a 3912.)
18. század
A község újratelepülése (~ telepítése)
1541. szeptember 7. végzetes időpont a ciszter kolostor és községünk történetében. E napon a gyönyörű kolostor lángra lobbant, és minden éghető elhamvadt. Nem akadt ember, aki a lángokat oltsa. A kolostor lakói egy (szerzetes) kivételével mind elmenekültek. Az ottmaradt szerzetest (barátot) a törökök kivezették az udvarra, és megégették. E borzalmas tett szemtanúja Georgius barát volt, aki néhány szakrális tárggyal menekülve láthatta a pusztítást.54
Mi maradhatott meg a szalmatetős jobbágykunyhókból, ha a hatalmas kolostorból is csak egy bokrokkal benőtt romhalmaz maradt? Ne csodálkozzunk tehát, hogy a török időkből községünknek nyoma sem maradt. Pilis, mint kolostor és mint község elenyészett. Csak szimbólumunk, a hatalmas, elpusztíthatatlan Pilis maradt meg. A török nyelvet jól bíró ifjú történész, Mészáros László, hiába kereste a budai szandzsák deftereiben (adókönyveiben) Pilis, illetve Szent-Kereszt községet. Ilyen település az összeírásokban egyszerűen nem létezik.55
Nem volt könnyű dolga azoknak az embereknek, akik a törökök kiűzése után a Pilis vidékére települtek (vagy települtek vissza). Erről tanúskodik az alábbi jelentés: „A pilisi kerület bevándorlóinak első évei nagyon nyomorúságosak, az összeírók szerint úgy élnek, mint a koldusok – mendieando – és még évekbe telik, mire képesek lesznek házaikat felépíteni.” (1728. évi összeírás.)56 Ez még nem vonatkozhatott az „új” pilisiekre (szentkeresztiekre), mert a községről még nem esik szó.
Egyébként a következő években volt lakossági összeírás: 1715, 1728, 1744 (az előző összeírás felülvizsgálata), 1760 és 1784-87.Az 1744. évi összeírás szerint „A pilisi kerületben 16 év alatt 3 falu létesült. Perbál (szlovákul Perbaj, de valaha Prebor - a szerző), mint a legjelentősebb + 2” 57 (nevüket nem említi). Községünk neve itt még nem szerepel. A pilisi kerület községeinek száma az összeírások során a következőképpen alakult: 58
		1728		1744		1760
		0041		0044		0046
				00+3		00+2
A Pest megye múltjából c. műben szerepel Szent-Kereszt, ahol már 100 család él!59 De itt sem áll rendelkezésünkre adat arról, mikor települtek községünk területére az első családok. Egy megjegyzés szerint: „Körülbelül 1750-ben telepítették”. Látható, hogy a két meg nem nevezett község egyike a mi falunk. A pontos időpontokat rövidesen megtudjuk, de más forrásból. Egyelőre csak azt tudjuk biztosan, hogy e pontos időpont az 1744-60-as időszakra tehető.
Forró nyomon
Említettük már, hogy az egykori pilisi apátság maradványainak és környékének tulajdonjogáért a ciszterek és pálosok közötti vita részeként 1746-ban Pilisszántón (tanúmeghallgatás volt, amelyben) tanúkat hallgattak meg, köztük Martin Remes, Martin Voderaczky és Jakub Terkal nevű szántói szlovákokat.60 Ezek a nevek deformáltak, mert olyan ember jegyezte le azokat, aki nem ismerte jelentésüket és nem fektetett súlyt a nevek pontos rögzítésére. Remes helyesen Remeš, Voderaczky Voderadský, Jakub Terkal pedig Jakub Trkal.
E vezetéknevek több szempontból is figyelemre méltók. Először azért, mert mindhárom név Pilisszentkereszten a mai napig fennmaradt, Vogyeraczky Martin ma is él a faluban, Trkala nevűek is léteznek, ugyanúgy Remes név is fennmaradt, mint a néhai Remešek leszármazottainak előneve.
Másodsorban a Voderaczky, illetve Voderadský név sejteni engedi, körülbelül honnan érkeztek azok a családok, amelyek a szomszédos Pilisszántón telepedtek le és a valamikori Pilis (szentkereszt) újratelepítői is voltak. Ez valószínűleg Nyugat-Szlovákia, pontosabban a Trnava – Trenčín – Hrubá Vrbka háromszög, Voderady Trnava (Nagyszombat) közvetlen közelében fekvő település. Ezt a feltevést sok népdal is alátámasztja, például a Trnava, Trnava című (ZH, 189. sz.), Od Trenčína cesta úzká (ZH, 174.sz.) és mások, bár meg kell jegyeznünk, hogy a népdal nem a legalkalmasabb etnikai csoportok származási helyének megállapítására, sok bizonyíték mellett mégis nyújthat bizonyos kiegészítő információt. Ha ezekhez a dalokhoz hozzávesszük a mi nyugatszlovák típusú – a cíferihez és voderadyhoz nagyon közeli – nyelvjárásunkat, valamint a jellegzetes vonásaiban egyező népviseletünket, úgy tűnik, hogy őseink származási helyének megállapításában helyes úton járunk.
Harmadsorban azért is, mert például Martin Remeš (Remes Martin) neve a pilisi települések adófizetőinek 1747. évi jegyzékén is szerepel!61 Ez a szántói lakos 1746-ban tanúként szerepel az említett eljárásban, egy évvel később, 1747-ben más helyen, furcsa címszó - „Sub Monte Pilisiensi” alatt szerepel. A cím azért furcsa, mert nem települést jelöl, hanem csupán helyet. A „Sub Monte Pilisiensi” megjelölés olyan helyet jelöl, ahol rövidesen ismét község létesül. Nem lehet ez más, mint községünk helye, hiszen Pilisszántó, melyet ugyanezzel az elnevezéssel illethetnénk, saját neve alatt szerepel, míg Csév és Kesztölc más megyéhez tartoznak. Továbbá ugyanezt a vezetéknevet találjuk az 1748/49-es,62 az 1769/70-es63 és 1773/74-es64 összeírásokban is, bár már itt nem Martin Remeš, hanem fia, Filip (Fülöp) Remeš szerepel. Érdekes, hogy 1747-ben két Martint is említenek a források, az egyik Remšik, a másik Remešik. A következő évben mindketten Martin Remeš néven kerültek a jegyzékbe. Figyeljük meg, hogy mindketten „Molitor”-ok, azaz molnárok! Az 1769/70-es összeírásban is két molnár szerepel, egyikük ismét Remeš, de már nem Martin, hanem Filip. Közben elszállt 22 év! Ha figyelembe vesszük, hogy a két molnár, Ján Vainhant és Filip Remeš már nem a „Sub Monte Pilisiensi”, hanem a „Szent-Kereszt” című jegyzékben szerepelnek, biztosak lehetünk benne, hogy a két különböző cím ugyanazt a helyet, községünket jelöli. Egyébként is, melyik pilisi község rendelkezhet két malommal? Semmi kétség nem férhet hozzá, hogy községünk újratelepítésének időpontja 1747.
Milyen következtetésekre juthatunk még ezekből a jegyzékekből, múltunk „bizalmas tanúiból”? Többek között arra, hogy az első családok 1747-ben érkeztek ide a szomszédos Pilisszántóról. (A Remešeket illetően feltétlenül igaz.)
Hat család érkezett, melyeknek családfői:
Sub Monte Pilisiensi
Martin Kratčila,		négy igás ökre és egy tehene van
Jakub Hoferek,		két igás lova és egy tehene van
Martin Remšík,		négy igás ökre és egy tehene van
Ján Bakoš,			zsellér
Martin Kumštár,		zsellér
Martin Remešík,		két igás ökre és két tehene van
PML. IV. 23-a Adószedői CP. II. 205/b. Pagina 23, 1747
A két zsellért kivéve nem voltak szegény emberek. Tudjuk, hogy a falu birtokosa a pálos rend. Ez a tény a falu lakosainak felekezeti hovatartozását is meghatározza: szinte kivétel nélkül római katolikusok.
Nem tudjuk, vannak-e már itt malmok, vagy csak a pálosok tervezik malmok létesítését. Úgy tűnik, a második változat a valószínűbb. Kövessük tehát, hogyan alakulnak a továbbiakban a dolgok.
1748-ban a Kumštár család már nincs itt, de további 10 család érkezik. Tehát már 15 család lakik a faluban:
Sub Monte Pilisiensi

1. Martin Remes (Remeš), molnár
2. Martin Remes (Remeš), molnár
3. Mikuláš Remes (Remeš),
kocsmáros
4. Martin Kratosila (Kratosila)
5. Jakub Hofferek
6. Martin Plesófsky (Plešovský)
7. Martin Kucsera (Kučera)
8. Michal Rusnyák (Rusňák)
9. Ján Hofferek
10. Juraj Malina
11. Ján Hereza
12. Pavol Haulik (Havlík)
13. Jakub Smutni (Smutný)
14. Ján Brumek
15. Ján Bakonyi (Bakaj?)

PML. IV.23-a Adószedői CP.II. 207/1 pagina 18, 1748/49
Meg kell jegyeznünk, hogy a neveket latinul olyan magyar hivatalnok jegyezte le, aki nyilvánvalóan nem tudott szlovákul. Ezért egyes neveket helytelenül írt le, vagy latinosan (Haulik), vagy részben magyarosítva (Rusnyák, Smutni, Kucsera). Nagyon gyanús itt a Bakonyi név is. Az előző évben még Ján Bakos (Bakoš) volt, és lám, itt már Bakonyivá lett! Minden valószínűség szerint az eredeti név a Bakaj lehetett, ugyanis sem a Bakos, sem a Bakonyi név a későbbi jegyzékeken nem szerepel.
A jegyzékek gyűjteményének 5. sz. lapján szerepel a következő bejegyzés:
Szent-Kereszt			Szent Kereszt
Matej Štampauer, hentes		Filip Remeš, molnár
Filip Remeš, molnár		Ján Vainhant, molnár
Ján Vajhont, molnár		Michal Tregel, hentes
PML. 1770/71			PML. IV.23-a CP.II.276 pagina 27, 1769/70
Ez a bejegyzés már az 1770/71-es évekből származik, és azt bizonyítja, hogy a falu, melyet kezdetben Sub Monte Pilisiensi néven emlegettek, már új nevén – Szent-Kereszt – szerepel. Sőt, már 1769-ben is ez a helyzet. Eklatáns példáját látjuk itt a nevek hanyag írásának: egyszer Vainhont, más alkalommal Vainhant! Hasonló a helyzet a Bakos-Bakonyi név használatával is az eredeti Bakaj helyett.
Kissé előre szaladtunk az időben, térjünk vissza az 50-es évek eseményeihez. A község lakosságának száma fokozatosan növekszik. 1752-ben már 20 család él itt. A következő 8 évben intenzívebbé válik a betelepülés, olyannyira, hogy 1760-ban már 100 családra nő a lakosság száma!
A korabeli állapotokból következően elődeink sorsa a letelepülést követő években nagyon küzdelmes volt. Szinte a nulláról kellett kezdeniük, hiszen a törökök által teljesen elpusztított, évszázadokig műveletlen, teljesen elvadult vidékre érkeztek. Lakhelyük nem volt, és csak azzal rendelkeztek, amit magukkal hoztak. Bizonyára segítséget kaptak a 3 km-re levő Szántó szlovák lakosságától, amely elődeink érkezésekor már túl volt a kezdeti nehézségeken, kialakította faluközösségét és biztosította életfeltételeit. A konkrét helyzetről több forrás is tudósít, melyek megerősítik a fenti vélekedést. A „népi emlékezet” szerint őseink hosszú évekig kunyhókban éltek, ami hihető is, hiszen házat építeni napjainkban sem könnyű dolog, az akkori körülmények között pedig sokkal nehezebb és bonyolultabb feladat volt.
1757-ben a pálosok – a falu földesurai – a mai templom helyén kápolnát építtettek. 1758-ban elkészíttették a település első pecsétjét és 1762-ben elkezdődött a falu építése. Ugyanebben az évben megnyitották az anyakönyvet, ahová feljegyezték az elhaltak nevét. Meg kell állapítanunk, hogy ekkor még csak szlovákok éltek itt, aminek bizonyítéka nem csak az anyakönyv névsora, de számos levéltári dokumentum is, melyekből néhány (legalább ízelítőül) e könyvben is helyet kapott. (Lásd pédául a szlovák könyvrész 66. - 69. oldalait.) Most pedig nézzük meg, hogyan nézett ki az első pecsét!
A falu első hivatalos pecsétje
75.tif
Újratelepített községünk első hivatalos pecsétje 1758-ból származik. Ovális alakú. A belső (kisebb) ovális közepén kettős kereszt áll. Teteje és vízszintes szárainak végei háromlevelű lóherét formálnak. A heraldikai jobboldalon csúcsával felfelé álló, élével befelé fordított ekevas áll. Baloldalt szőlőfürt látható, szárral felfelé, bogyóival lefelé. A külső és belső ovális által határolt részen a SANCTA CRUCEM 1758 felirat olvasható.
A pecsét lenyomatát számos 1758-1809 között keletkezett iraton láthatjuk. Többek között az 1771. január 3-án kelt kérelmen65 is, mellyel a község lakói földesurukhoz, a pesti pálosok priorjához fordultak. A lenyomat piros pecsétviaszban van és jól olvasható.
Miről tanúskodik első pecsétünk? Láthatjuk, hogy a pálosok elhagyják az ősi Pilis nevet, és elhatározzák, hogy új nevet adnak a településnek, amely kifejezi, hogy új birtokosai a pálosok, a szent kereszt tiszteletére alapított szerzetesrend. Ezért tehát falunk új neve SANCTA CRUX (magyarul Szent-Kereszt). Ezt jelképezi első pecsétünkben a kettős kereszt. Az ekevas a község lakóinak földműves voltára, a szőlőfürt pedig a szőlőtermesztésre utal.
2.tif
Nyilván erre a kezdeti állapotra utal a térkép is, amely kijelöli az újratelepített község határait is a szomszédos községgel, Szántóval, Csévvel, Hutával..., hogy megelőzzék az örökös birtokvitákat. (Szántónak sok ilyen vitája volt a 18. század elején a szomszédos Boronnyal – Csobánkával). 1760-ból két ilyen térkép is fennmaradt. Az egyik a Pest megyei Levéltárban található,66 a másik, hozzá hasonló, de lényegesen kisebb (39 X 26,5 cm) az Országos Levéltárban van.67 A kisebb térképen a szerző, Zichy S. neve szerepel. Valószínűleg a nagyobb térképet is ő készítette. Községünk a térképen történetében először Szent-Keresztként szerepel. A térkép „Via Kesztuczensis”, „Via Strigoniensis” és „Huta” elnevezései további szlovák helynevekre utalnak: Kestúc, Ostrihom (Kesztölc és Esztergom), továbbá arra, hogy a valamikori Bitovecet a Huta név helyettesíti, de még a mai Szentlélek elnevezés nem ismert.
Miről mesélnek nekünk
Zeller S. és Zichy térképei?
Mindkét térkép még latin nyelvű. Zeller S. térképének keletkezési ideje ismeretlen számunkra. Annak alapján viszont, amit láthatunk rajta, nem készülhetett 1762 előtt, de 1765 után sem. Ugyanis, ha összehasonlítjuk a Zichy mérnök által 1760-ban készített térképpel, a falu jelentős fejlődését tapasztalhatjuk. Az akkori 12 házhoz képest itt már 60 szerepel! Ennyi házat nyilván nem lehet felépíteni egyik napról a másikra. Amennyiben abból indulunk ki, hogy a község építése 1762-ben kezdődött – tehát kb. 15 évvel újraalapítása után – a térkép 1764-ben készülhetett. 1760-64 között tehát 48 ház épült itt, többségük az időszak második felében. 1764-ben 100 adófizető család él a faluban, s a fentiekből kitűnik, hogy 40 család még nem rendelkezik saját házzal.
Érdekességként jegyezzük meg, hogy e hitelt érdemlő dokumentumok szerint a község legrégebbi utcája, a Slovácká utca. Ugyanis, ha alaposan szemügyre vesszük a Zichy-féle térképet, láthatjuk, hogy az első házak a patak mentén épültek, amely a kolostor közelében folyik. A térképen láthatjuk az utca alsó részéből Szántó irányába kiinduló utat is, ami további bizonyítéka annak, hogy valóban a Szlovácká utcáról van szó. Továbbá látjuk, hogy már 1760-ban művelik a Pataksori földeket a Kolostor körül, a Felső utca és a Szurdok közöttieket, a Hutai út alattiakat ugyanúgy, mint a Slovácká utcában élő családok kútjait (más utca akkor még nem volt a faluban). A térképen való tájékozódást jelentősen segíti, hogy fel vannak rajta tüntetve a kolostor romjai (Rudera).
77.tif
79.tif
Zeller S. 1764 körül készült térképének részlete
Figyeljük meg, hogy már ezen a térképen, amely tulajdonképpen először jelöli a Szent-Kereszt, Szántó és Huta közötti határokat, szerepel a „Három Mező” elnevezés, amely alapján egyik utcánk a Hárommez nevet kapta. Megtaláljuk itt a Mons Pilis (Pilis hegy) földrajzi nevet és nagyon fontos, hogy a szöveges rész B. pontjában a következőt olvashatjuk: Petra Acuta /: éles-kő Hung, Slavis Osztraskala :/... Ez azt jelenti, hogy a mi szlovák elődeink már 1760-ban használták az Ostrá skala (éles kő) elnevezést.
Zeller S. térképe egy sor további érdekességet tartalmaz (ld. Zeller S. kb. 1764-ben készült térképének részlete). Első pillantásra megállapíthatjuk, hogy 1760 óta itt sok minden megváltozott. Amellett, hogy a Slovácká utcában újabb házak épültek, felépült az egyenes Fő út és már a „Felső” és „Alsó” utca csírái is láthatók. Már csak a templom hiányzik. Rendkívül érdekes és értékes számunkra a Possessio Pilis seu Sancta Crux (Pilis vagy Szent-Kereszt birtok). Továbbá: TERR: POSSESS: PILIS SEU SANCTAE CRUCIS (A Pilis, vagy Szent-Kereszt birtok területe). Fennmarad tehát a valamikori Pilis elnevezés, de egyúttal megjelenik az új Sancta Crux név is. Ezt az elnevezést a falu a pálos atyáktól kapta, akik rendjüket a szent kereszt tiszteletére alapították. Ősi jelzőjüket tehát nekünk „adományozták”. Minden bizonnyal azért is, hogy így is hangsúlyozzák, a falu az ő birtokuk (emlékezzünk a közel félévszázados birtokvitára a 18. század első felében). A dolog pikantériája, hogy a kolostor romjai a térképen Rudera Monast: Cisterciensis (ciszter kolostor romjai) néven szerepelnek.
A térképen további földrajzi neveket találunk: Bjela Szkala (Fehér szikla), Cservená Barina (Vörös dagonya); a legendában t.i. a jelmagyarázatban a Bila Cesta (Fehér út), a Rakityin kút és a Deviny kút neveket olvashatjuk. A Zichy-féle térképen még csak a Huta név található, Zeller térképén már a következő bejegyzés látható: TERR: POSSESS: HUTA seu SANCTI SPIRITUS (Huta, vagy Szentlélek birtokának területe). Azaz Hutát is a pálosok ajándékozták meg a Szentlélek névvel.
1765-ben az egykori temető helyén, ott, ahol 8 évvel korábban a pálosok kápolnája épült fel, elkezdik építeni a templomot, és 1766-ban adják át. A pálosok pesti konventjének priorja, Viddi János szentelte fel. Egy év múlva (1767) az újszülötteket már ebben a templomban keresztelik, és nevüket feltüntetik az anyakönyvben. A pilisszentkereszti plébánián őrzött dokumentumok tanúsága szerint az elhalálozásokat 1762 óta tartják nyilván.
A templom felépítése tehát a község történetének jelentős határköve. Az építés időpontjának ismeretében könnyen meghatározhatjuk olyan dokumentumok keletkezési idejét, mint az egykori Pilisszentkeresztről készült térképek, amelyek akkor készültek, amikor a községet még Pilisnek, ill. Sancta Crux-nak, szlovákul pedig Pilíš-nek nevezték. Ugyanis, ha a térkép a falut még templom nélkül ábrázolja, csak 1765 előtt készülhetett. Az 1765 után készült térképeken a templomnak is szerepelnie kell.
Az anyakönyvek érdekességei
A 18. században az olyan kis községben, mint a miénk volt, nem sokat jegyeztek fel. Kizárólag három helyen írtak: a plébánián, a községi hivatalban (nálunk emberemlékezet óta községháznak nevezték) és az iskolában (persze, csak akkor, amikor már működött). Volt még egy negyedik helyszín, ahol keményen írtak – kőbe, a kőfaragónál. Ott készültek a sírkövek – legmaradandóbb írásbeli emlékeink. Azok, melyeket sem a könyörtelen idő, sem a még könyörtelenebb világháborúk nem tudtak elpusztítani. Tehát - csak az Isten tudja, miért - mi magunk pusztítjuk. Bárcsak észhez térnénk, mielőtt sajátkezűleg elpusztítjuk őket. Legalábbis azokat, amelyek még fennmaradtak.
De mi most az ősi anyakönyvekről kívánunk szólni, azokról a nyilvános könyvekről, amelyek az újszülöttek, házasságkötések és az elhaltak adatait tartalmazzák. Ezeket a plébánia könyvtárában őrzik. Megszentelt könyveink, úgy kellene őriznünk őket, mint szemünk világát, hiszen megőrzik szeretett szüleink, nagyszüleink, déd- és ükapáink nevét. Mikor születtek, hány évet éltek, mikor haltak meg, ki volt az apjuk, édesanyjuk, keresztanyjuk, keresztapjuk... Az anyakönyvek elsárgult lapjait forgatva az ember szinte azok között érzi magát, akik az előző században itt éltek, küzdöttek mostoha sorsukkal. Az szereti igazán szülőhelyét, aki tiszteli őseit, megőrzi emléküket és... nem rombol, nem pusztítja azt, ami utolsóként maradt fenn róluk emlékül: sírköveiket. Sőt, talán nem becsüli le azt sem, amit hozományul kapott tőlük: a szép szlovák nyelvet és gazdag szlovák kultúrát. Térjünk vissza ismét az anyakönyvekhez!
1762-t írtak, amikor elkezdték feljegyezni azok nevét, akik örök nyugalomra tértek temetőnkben (akkor még a kápolna körül, melynek helyén templomunk áll). Csak három év múlva kezdték építeni a templomot és 1766-ban fejezték be. A templomban szép keresztelőmedence is volt, az újszülötteket első plébánosunk (tulajdonképpen a piliscsabai plébános) Pavol Jurkovič keresztelte meg és jegyezte fel nevüket az anyakönyvbe. Az első bejegyzések 1767-ből származnak. Őseink végső nyughelyet az oly szépen megénekelt „zöld kertben”, a pilisi temetőben „találtak”. A temetőről külön fejezetben szólunk, itt csak annyit jegyzünk meg róla, hogy mai temetőnk helyét 1783-ban jelölték ki és szentelték fel.
Pillantsunk tehát bele az anyakönyvekbe, és emeljünk ki néhány érdekes adatot! Az 1763-64-ben elhunytak mind szlovák nevűek. Ez ismét azt bizonyítja, hogy német elődeink csak később érkeztek, akkor, amikor a szlovákok már felépítették a falut (a Slovácká utcát, Fő utcát, a Felső és Alsó utcát, a vízimalmokat, a templomot, kialakították irtásföldjeiket, szőlőt telepítettek...)
Abban az időben az anyakönyv ilyen neveket tartalmazott: Zubek, Kosnovský, Pavelka, Zeman. Tichák, Velký, Halušic, Hudeček, Martinák, stb. A könyvet lapozva sok renkívül érdekes dolgot találunk, természetesen érdeklődésének megfelelően mindenki mást és mást.
Nézzük például a következőt! 1767-ben született Hranko Ján. A kis Jancsi apja Filip Hranko volt. Filip Hranko 1792-ben meghalt. Fia, Janko Hranko már Ján, hiszen 25 éves volt. De még érdekesebb, hogy az apa, Filip Hranko 100 éves korában húnyt el!
1794-ben meghalt a 92 éves Gregor Papuček. Érdemes eljátszadozni a gondolattal: ez az ember 1702-ben született, kis híján 300 éve! Filip Hranko pedig még a 17. században, 1692-ben! Valahol Nagyszombat (Trnava) környékén létezhetne még az az anyakönyv, amelyben ezek az urak újszülöttként szerepelnek. Szép dolog lenne, ha ezeket az adatokat valaki közülünk, Pilisszentkeresztiek közül felkutatná. Megtudhatnánk, hogy - Šelpicén kívül, amelyről tudunk - mely településekről tértek vissza a régmúlt idők lakóinak leszármazottai, illetve azok, akiknek ősei azelőtt nem éltek itt.
1800-ig a leggyakoribb vezetéknevek, melyek napjainkig fennmaradtak, a következők: Kosnovský, Bučanský, Papuček, Hudeček, Martinák, Grentek, Hofferek, Liko, Jánsky, Seifert (az 1784-es év után), Halušic...
A következő nevek az idők folyamán különböző okokból eltűntek: Tichák, Velký, Sivek (ismét létezik, de Szántóról származik), Zeman, Kasparek, Drobinoha, Kosárek, Adamek, Repa, Rihák, Danko, Zubek... Ezek némelyike a közelmúltban még létezett. A legidősebb emberek még az 1980-as években például emlékeztek arra, hogy a községben éltek „Repáék” és „Drobinoháék”. A nevek eltűnésének gyakori oka, hogy az adott családban csak lányok születtek, akik a vezetéknevüket nem örökítik tovább. Oka lehet még a család kihalása, de a 20. századtól a gyakori névmagyarosítás is. Az olyan vezetéknevek, mint a Pusztai, Szamosvári, Pálvölgyi, Páncél, Polgár, Székely, stb. a két világháború között jelentek meg az eredeti szlovák nevek magyarosított változataként. Ezek a nevek megtévesztők, mert birtokosuk eredetét beárnyékolják, téves képet adnak a falu etnikai összetételéről. Az okokról sokat beszélhetnénk.
Az anyakönyvet kezdetben latinul írták. Ez azért is érdekes, mert az, aki1800 körül a neveket bejegyezte (lehetséges, hogy még Pavol Jurkovič, vagy Štefan Habáň plébános úr, esetleg valaki, aki helyettesítette őket?) a neveket nem szabályszerűen, latinul írta, hanem szlovákul, ahogy a hívektől hallotta: „Adam Kovalda, Mariana Jakubecz, Mariana belohubová, Eva Bucsánszka, Mainics Jano, Helena Galdová”. Ráadásul magyar helyesírással. Az Anton Bernolák által alkotott szlovák irodalmi nyelv már létezett ugyan, de a pilisi hegyekbe nem jutottak el annak szabályai. Az anyakönyvekből még számos furcsaság „olvasható ki”. Sohasem veszítenek érdekességükből, és egyre értékesebbek lesznek.
9 pont - 9 kérdés - 9 felelet68
A „dicső és nemes Pest vármegyében” a pilisi járás egyes községeinek Őfelsége 9 pontba foglalt rendeletére kellett válaszolnia; a bíró és a jegyző aláírásával, valamint a község pecsétjével ellátott választ a megfelelő helyre elküldenie. 1768-at írtak.
A 9 kérdés a következő volt:
1.	Van-e úrbéri szerződésük, ha igen, mióta?
2.	Ahol eddig semmiféle úrbéri szerződés nem volt, voltak-e más szerződések, vagy a jobbágyok robotjukat a szokott módon és gyakorlat szerint folytatták; mikor kezdődött, illetve volt bevezetve a robot; esetleg a jelenlegi szerződéseket megelőzően voltak-e más urbáriumok; ha igen, melyek voltak azok; mikor kezdődött a robot végzésének most szokásos módja?
3.	Ahol semmiféle urbárium és szerződés nincs, a szokásos és gyakorlatba foglalt jobbágyi szolgáltatást nem végzők mikor és miként kezdték a helyben szokásos robot végzését?
4.	Határukat tekintve az egyes községek milyen előnyökkel és hátrányokkal rendelkeznek?
5.	Mennyi és milyen szántófölddel, réttel, építési telekkel rendelkezik a jobbágy, hány pozsonyi mérföld egy hold föld és a réteken a megfelelő időben kaszálható-e sarjú?
6.	A jobbágyok egyenként hány nap igás robotot teljesítettek uruknak; elköltözésükkor számoltak-e visszajövetelükre, robotjukra, vagy sem?
7.	A kilencedet eddig miből és mettől fogva fizették, a vármegye más uradalmaiban is fizetik-e ezeket a kilencedeket; mit szolgáltattak uruknak a jobbágyok évenként más adók formájában; miből állnak az adók és ajándékok; készpénzben vagy természetben róják-e le azokat?
8.	Hány puszta építési telke van a településnek, mettől fogva és milyen okból váltak pusztává és ki a birtokosuk?
9.	A jobbágyok szabadok, vagy örökösök?
x                    x                    x
A pilisi elöljárók is elkészítették válaszukat.69 Számunkra, az akkori pilisiek utódai számára ezek a válaszok rendkívül értékesek, mert sok érdekes információt tartalmaznak, hiteles képet nyújtanak elődeink és uraik, a pesti pálosok kapcsolatáról, ablakot nyitnak számunkra községünk egykori életéhez. Először nézzük meg ennek a dokumentumnak kissé modernizált nyelvezetű változatát, majd az eredeti, kézzel írt dokumentum másolatát.
Szent Kereszt község
A község bírója Ján Vlasák, törvénybírája Michal Drobinoha, az esküdtek Ján Benkovič és Ján Rusňák, jegyzője Tomáš Fierický. A kilenc pontba foglalt szöveget előttük felolvasták.
Az első ponthoz.
Urbáriumuk sohasem volt.
A második ponthoz.
A községben szerződés nélkül települtek, de körülbelül 12 éve kötötték az első szerződést a földesúrral, ami számukra túlságosan nehéznek bizonyult; az Uraság is, hogy megkönnyítse életüket, egy éve új szerződést kötött velük. E szerint az új szerződés szerint a község 400 forintot fizet, ezért az összegért egész évben rendelkezik kocsmával, mészárszékkel, két vízimalommal és az Uraság egyik rétjével. A robot terhét ennek az összegnek a megfizetésével váltják meg.
A harmadik ponthoz.
Mivel szerződésük van, ez a pont őket nem érinti.
A negyedik ponthoz.
Az előnyökhöz tartoznak a határban levő erdők, melyekből ingyen jutnak építési anyaghoz és tűzifához. Tekintettel a nagyobb támogatásra, engedélyük van faszén- és mészégetésre. Minden mészkemence (értsd a kiégetéshez szükséges fa mennyiségét) valamint a faszén égetése után boksánként 27 garast fizetnek, a termékeket pedig Budán és Szentendrén adják el. Hátrányuk, hogy szántóföldjeik a hegyek között vannak, megművelésük nagyobb erőfeszítést kíván.
Az ötödik ponthoz.
A régebbi gazdák száma 17, azonos minőségű szántóföldből 5-5 holddal rendelkeznek. Két év alatt az első két holdba 3-3, a harmadikba 1,5, a negyedikbe és az ötödikbe 1-1 mérő vetőmagot vethetnek, összesen tehát 9,5 mérőt. A kimért földek mellett mind a régi gazdák, mind az újabb 40 telepes gazda rendelkezik irtásföldekkel, ki kisebb, ki nagyobb területtel. Minden gazda kétszekérnyi szénát kaszálhat az Uraság rétjén, de az Uraság szerint ezt kár volt megengedni, mert azok közül, akik a múlt évben kaszáltak, néhányan saját rétjükön hagyták kárba veszni a fűtermést. A falu számára is négyszekérnyi szénát kaszálnak. Sarjút kaszálni nem szoktak.
A hatodik ponthoz.
Ami a robotot illeti, mivel cenzust fizetnek, nincs egyéb kötelességük, mint az Uraság pesti rétjének (ahol 30 szekérnyi széna terem) kaszálása és a szénaboglyákba rakása, valamint szürethez hetente 12 szüretelő és 8 puttonyos biztosítása. Ezen felül a pilisszentkereszti erdőkben 30 ölnyi fát kell kivágniuk és az Urasághoz szállítaniuk; határukban 9 pozsonyi mérő területet felszántani, bevetni, learatni és a termést az Urasághoz szállítani.
A hetedik ponthoz.
Kilencedet nem fizetnek, csak nyolcadot minden terményből, de mézből és kecskegidákból is. Minden gazda egy pár csirkét és tizenkét tojást, a zsellérek pedig egy csirkét és hat tojást tartoznak az Uraságnak szolgáltatni. A fejőstehenek után egy-egy köpülőnyi vajat tartoznak adni, a község pedig évenként három borjút, vagy őzet.
A nyolcadik ponthoz. Beépítetlen építési telekkel nem rendelkeznek.
A kilencedik ponthoz. Szabadok.
Ján Vlasák, bíró Michal Drobinoha, helyettes Tomáš Fierický, jegyző
84.tif
85.tif
86.tif
Nos, ilyen volt elődeink és „irgalmas” földesuraik viszonya. Van min eltöprengenünk. Láthatjuk tehát, hogy 1768-ban Pilisen urbárium, tehát olyan okirat, amely a jobbágyok kötelezettségeit és birtokainak leírását tartalmazza, nem volt. Ez az újjáalapított falu kezdetleges állapotát tükrözi. Elődeink úgy érkeztek ide, hogy nem volt a földesurukkal (a pálos renddel) szerződésük. 1747-től fokozatosan érkeztek és az első szerződést csak 1756 körül kötötték. Ennek a szerződésnek a tartalmát egyelőre nem ismerjük, de tudjuk, hogy a földesúr követelése a faluval szemben elviselhetetlen volt. Ezt a tényt még a földesúr is elismerte, ezért 1767-ben új szerződést kötött a pilisszentkeresztiekkel, hogy enyhítsen, „könnyítsen” jobbágyai terhein. E szerint a második szerződés szerint a jobbágyok évente 400 forintot tartoznak fizetni, s ennek fejében rendelkezésükre állt (használhatták) a kocsma, a mészárszék, két vízimalom és az Uraság egy rétje. Látjuk tehát, hogy van már itt kocsma, üzlet, mészégető kemencék, meszet és faszenet égetnek és Budán, illetve Szentendrén értékesítik.
Figyeljük meg, hogy a községben 17 régi gazda van, akik az első hullámmal érkeztek és egyenként 5 hold földet birtokolnak. Az okirat 40 új gazdát említ, akik az „új telepen” telepedtek le (talán a Fő utcán?); nyilván később érkeztek, a második hullámban. Nekik már kevesebb föld jutott, nyilván az előnytelenebb helyeken, és amint látjuk, amiről lekéstek, azt a határos területek irtásával, a határ művelhető területének növelésével igyekeznek pótolni. Rövidesen megismerjük nevüket is és az általuk művelhetővé tett területek nagyságát is.
Érdemes elgondolkozni azon, hogy őseink, akik „a robot terhe alól évi 400 forint megfizetésével mentesültek”, mi mindennel tartoztak földesuruknak, mit kellett elvégezniük, terményeikből és állataikból szolgáltatniuk. A pesti határban rétet kaszálni, szőlőt szüretelni, fát vágni és szállítani a pilisi erdőkből, stb., stb. Mennyit kellett elődeinknek a pilisi erdőkben fáradniuk, míg három őzet fogtak a pálosoknak. Még, ha joggal feltételezzük is, hogy hozzánk hasonlóan elődeinknek is volt humorérzékük, meg kell állapítanunk, hogy az élet itt nem volt könnyű, a 9 pontra adott válaszokból kitűnően nem volt tréfa és végül komoly bonyodalmak is adódtak ebből.
Hogyan éltek a pilisiek
a 18. század utólsó 30 évében?
A pálosok az újonnan szerzett földet bérbe adták jobbágyaiknak. Ilyen módon igyekeztek minél nagyobb haszonhoz jutni. Ezt aránytalanul magas adók kivetésével valósították meg. Ez az állapot feltűnően tükröződik például abban a kérvényben, melyet a pilisiek „Fő Tisztelendő Pater Prior kegyes Földes Urukhoz” küldtek 1771. január 3-án. A „Szegény nyomorult Szent Kereszti Jobbágyok” kérik „Fő Tisztelendő Pater Prior Kegyes Földes Urukat, mint Irgalmas Atyjukat”, hogy a múlt évi 400 forintos adójukat ne emelje 600 forintra, mivel ilyen nagy összeg kifizetésére képtelenek.
Úgy tűnik, őseink szívbemarkoló könyörgése nem hatotta meg a „Kegyes Pater Prior” urat, mert a következő években 1744-től kezdve Pilis lakóinak száma feltűnően csökken egészen 1782-ig, amikor hirtelen nagy törés következett be; 1782-től 1783-ig, tehát egyetlen év alatt Pilis lakossága 75 fővel fogyatkozott meg. Mivel akkor Pilisen sem tatár, sem török, sem pestis nem pusztított, ez csak úgy következhetett be, hogy a legszegényebbek, akiket ingatlan nagyon nem marasztalt, fokozatosan kezdték a községet elhagyni. Visszaszöktek a pálosoktól oda, ahonnan érkeztek, vagy ha módjuk volt rá, olyan vidékre, ahol nagyobb esélyük volt a megélhetésre. Kénytelenek vagyunk ezt feltételezni, hiszen tény, hogy az 1774. évi 518 lakosból 1775-ben csak 396 maradt.
A pálosok kénytelenek voltak újabb jobbágyokat telepíteni, ha azt akarták, hogy a község megművelt határa növekedjen és magas jövedelmük (nagy hasznuk) megmaradjon. Logikus, hogy ezek már nem lehettek Nagyszombat környéki szlovákok, hiszen azok már tudták, hogy nem kifizetődő Pilisre telepedni. Bizonyára tudták, mert a levéltári iratok szerint a pilisieket élő kapcsolat kötötte ottani földijeikhez. Ők a pilisi határon keresztül jártak erre a vidékre és hazavitték a híreket. Erről a helyzetről tanúskodik a „Pri Moravke” határnév is. Ez a hely a Golyvás forrás felett, a Hutai út mentén található, amelyen a pilisiek földjén érkeztek északról, itt megpihentek, jót ittak a forrás vizéből és folytatták útjukat. Ilyen pihenő alkalmával ezen a helyen halt meg egy Morvából származó kislány. Ettől kezdve nevezik ezt a helyet „Pri Moravke” néven (irodalmi nyelven „Pri Moravanke” a helyes).
A pálosok tehát kénytelenek voltak más vidéken körülnézni. Német területről hívtak 1784-ben telepeseket, akik nem ismerték az itteni körülményeket.
Miről árulkodik a lakosságszám növekedését mutató görbe anomáliája (eltérése)?
MM-58
Községünk lakosságszámának változásait mutató görbe 1770-től 1800-ig
Nézzük meg most, hogyan növekedett Pilis lakosainak száma! A Pest Megyei Levéltárban (PML) sok más dokumentum mellett találhatók a „Szemelvények Pest Megye népességének összeírásából az...évre”.70 Kikeressük a Pilisre (Szent Keresztre) vonatkozó adatokat, berajzoljuk a koordináta rendszer X és Y tengelyét. Az X-re felvisszük az éveket 1770-től 1800-ig, az Y-ra pedig a lakosság számát az egyes években. Az így kapott pontokat összekötjük és megkapjuk a lakosság számának változását ábrázoló görbét a 18. század utólsó 30 évére vonatkozóan.
A görbe sokatmondó és érdekes. Láthatjuk rajta, hogy 1774 után, amikor a lakosság száma 518, fokozatosan csökken és 8 év múlva, 1782-ben a faluban 47 emberrel kevesebb él. A természetes növekedés helyett természetellenes hanyatlást tapasztalhatunk. Majd 1782-től 1783-ig (egyetlen év alatt!) a lakosság 75 fővel csökken és már csak 396 főt számlál! Azután valami történik (nagyobb embercsoport érkezése?), mert rövid idő alatt a lakosság száma meredeken emelkedik és 1785-ben már 130 fővel növekszik; összességében számuk 526, ami minden korábbinál magasabb szám. A görbe a következő időszakban már egyenletesen emelkedik. Mivel a lakosságszám növekedésének görbéje az adott időszakban csak egy ilyen törést mutat, nagyon valószínű, hogy éppen ez az anomália (persze, ezt még valakinek fel kell kutatnia) tanusítja a német lakosság érkezését a községbe. Bár konkrét dokumentummal erről nem rendelkezünk, úgy tűnik, hogy ez történt s ezt a vélekedést követve további dokumentumok sora támasztja alá.
A pilisi folyamodvány
90.tif
Meg kell jegyeznünk, hogy létezik egy hasonló folyamodvány, amely helyenként még panaszosabb. Mivel nem datált, feltételezhetjük, hogy a kérelem első változata volt, amelynek alapján ez a végleges változat készült. Figyelemreméltó, hogy a folyamodvány szerzője valószínűleg a magyarul legjobban tudó pilisi ember (lehet, hogy a plébános) elég gyengén bírta a magyar nyelvet.
Töredékek a 18. századból
Még mindig a 18. századnál tartunk. Habár erről az időszakról sok minden tudunk, még számos „feltárt” dokumentum (iratok és térképek) egészítheti ki és gazdagíthatja ismereteinket a szentkeresztiek akkori életéről. Így például egy jelentős, 1770-ből származó dokumentum, amely a Pest Megyei Levéltárban található. Latin nyelven írták, ami a vezetéknevek latinizált, tehát torz átírását eredményezi. Ezért az eredeti latin szöveggel párhuzamosan a szlovák változatot is közlöm.
Conscriptio Vinearum in Processu Pilisiensi existentium
(A pilisi kerületben levő szőlők jegyzéke)
Possessionis Szent Kereszt	  A nevek szlovák	Vinea fossorum
Pilisi birtokok			        átirata	           A megművelt szőlők
A birtokosok neve				               (magyar hold)
1. Michael Kosztolányi		Michal Kosztolányi		3
2. Philipus Remes		Filip Remeš			1
3. Georgius Elias		Juraj (Ďuro) Eliáš		1/2
4. Venceslaus Hurta		Venceslav Hurta		6
5. Iohannes Mikolaj		Ján Mikolaj			1
6. Georgius Jurcsik		Juraj (Ďuro) Jurčík		1/2
7. Ladislaus Kovalda		Ladislav Kovalda		6
8. Josephus Hugyecsek		Jozef Hudeček			1
9. Andreas Kollár		Andrej Kollár			1
10. Michael Kresák		Michal Kresák			1
11. Paulus Paulenák		Pavol Pavleňák			1/2
12. Jacobus Kosznóvszky	Jakub Kosnovský		1/2
13. Josephus Bakaj		Jozef Bakaj			1/2
14. Mathias Sengerik		Matej Sengerík			2
15. Franciscus Kiss		František (Fero) Kiss		1/2
16. Georgius Trauslan		Juraj (Ďuro) Trauslan		25
17. Ioannes Gasparik		Ján Gašparík			2
18. Ioannes Kallecz		Ján Kadlec			1/2
19. Ioannes Benkovics		Ján Benkovič			1/2
20. Ioannes Miesurek		Ján Miešúrek			1/2
21. Philipus Hranko		Filip Hranko			5
22. Jacobus Rusnák		Jakub Rusnák			3
23. Nicolaus Remes		Mikuláš Remeš			1
24. Michael Halusicz		Michal Halušic		2
Anno 1770			PML CC-II-6        Summa: 39 1/2 magyar hold
Ez a jegyzék rávilágít arra, hogy:
•	1770-ben Pilisen (Szent-Kereszten) nem élnek még németek. Egyetlen tipikus német nevet sem találunk rajta, mint a Seifert, Glück, Spiegelhalter, Roob, Holzapfel, Hoglmayer, stb. Ezek csak később jelennek meg.
•	A szlovákok, akik itt ismét letelepedtek, szőlőt telepítettek. El tudja bárki is képzelni, hogy ha németek is éltek volna itt, egyiküknek sem lett volna szőlője? Ezt nehéz elképzelni. Az igazság az, amit ez a jegyzék is bizonyít, hogy a szlovákok itt szőlőt telepítettek és műveltek, a szőlő mellett más terményt is termesztettek, és mivel ahhoz ökrökre és lovakra volt szükségük, állattenyésztéssel is foglalkoztak, amit már az előző levéltári dokumentumok is igazoltak.
x                    x                    x
1773 februárjában készült az a jegyzék, amely Szent Kereszt birtok 42 lakosának nevét tartalmazza, feltüntetve az általuk használt, úrbéri jegyzékben nem szereplő irtásföldek méretét is. (PML. CC. II. 7.):
A lakosok neve	A nevek szlovák változata	Peremföldek
1. Jacobus Nagy		(Jakub Nagy)			-
2. Martinus Kolar		(Martin Kolár)			-
3. Michael Kohuth		(Michal Kohút)		-
4. Philipus Hranko		(Filip Hranko)			-
5. Jun. Mart. Remes		(Martin Remeš ml.)		-
6. Michael Kosztolanyi		(Michal Kosztolányi)		-
7. Joanes Drobinoha		(Ján Drobinoha)		2
8. Jacobus Kosznovszky	(Jakub Kosnovský)		1
9. Philipus Hranko		(Filip Hranko)			9
10. Michael Drobinoha	(Michal Drobinoha)		6 2/4
11. Georg Kossarek		(Juraj /Ďuro/ Kosárek)		9
12. Michael Kosztolanyi	(Michal Kosztolányi)		9 2/
13. Venc: Hurta		(Venceslav Hurta)		22
14. Joan Heer			(Ján Heer)			3
15. Joan Vlaszak		(Ján Vlasák)			3 2/
16. Joan Kosznovszky		(Ján Kosnovský)		10
17. Joan Matkovics		(Ján Matkovič)			5 2/
18. Jos. Hugyecsek		(Jozef Hudeček)		1 2/
19. Anto: Majer		(Antonín Majer)		4 2/
20. Mar: Belonek		(Martin Belonek)		6 2/
A lakosok neve	A nevek szlovák változata	Peremföldek
21. Georg Langrott		(Juraj /Ďuro/ Langrott)	1
22. Joan Rab			(Ján Rab)			2
23. Matt. Vidovics		(Matej Vidovič)			4 2/
24. Steph. Bucsánszky		(Štefan Bučánsky)		6 2/
25. Mich. Bucsánszky		(Michal Bučánsky)		3 2/
26. Georg. Gyurcsek		(Juraj /Ďuro/ Ďurček)		2 2/
27. Mich. Kohuth		(Michal Kohút)		12
28. Martin. Gyurak		(Martin Ďurák)		6
29. Venc: Kovalda		(Venceslav Kovalda)		2 3/
30. Venc: Zubek		(Venceslav Zubek)		5 1/
31. Mich. Grentek		(Michal Grentek)		2 1/
32. Franc: Kiss			(František /Fero/ Kiss)		1 2/
33. Martinus Urbanek		(Martin Urbánek)		10 2/
34. Georg Joan			(Juraj /Ďuro/ Johan)		10 2/
35. Joanes Blaho		(Ján Blaho)			1 2/
36. Georgius Elias		(Juraj /Ďuro/ Eliáš)		2 2/
37. Thomas Paulenak		(Tomáš Pavleňák)		5
38. Sen. Mart. Remes		(Martin Remeš st.)		1 2/
39. Jun. Mart. Remes		(Martin Remeš ml.)		4 2/
40. Anton Mudry		(Antonín Múdry)		3
41. Joanes Pavel		(Ján Pavel)			3
42. Joanes Kadlecz		(Ján Kadlec)			1 2/4
					           Summa: 192 3/4 magyar hold
Ez a dokumentum ékes bizonyítéka annak, hogy a szentkeresztiek folyamatosan (a falu újratelepítése után 26 évvel is) irtják a bozótos területeket, növelve ezzel a szántóterületet, a határt. Egyúttal ismét láthatjuk, hogy 1773-ban még mindig nem szerepelnek a jegyzékben azok a német vezetéknevek, melyek a lakosság német részének jelenlétét bizonyítanák.
Pilis helye a Magyarország településeinek
1773-ban készült hivatalos jegyzékén
Magyarországon 1773-ban végezték a települések hivatalos összeírását. A jegyzékben találjuk községünk adatait is (természetesen latinul).71 Zárójelben a magyar fordítást is közöljük.

Nomina Locorum in Lingua
A település neve (...) nyelven
latina (latinul):	Sz. Kereszt
hungarica (magyarul):	Sz. Kereszt
germanica (németül):	Pilisch
slavonica (szlovákul):	Piliss
Est Pagus vel Oppidum: pagus
(Falu vagy város): (falu)
Habet Ludimagistrum:	1
(Van tanítója):	(1)
Principaler in eodem viget Lingua:
Slavonica
(Elsődlegesen melyik nyelvet használják): (a szlovákot)

Ez a dokumentum is közvetett bizonyítéka annak, hogy a faluban még mindig csak szlovákok laknak. A német nyelvet nem említi. Egyúttal ismét bizonyítást nyert, hogy községünket szlovákul Pilissnek nevezik (sőt, mi több, németül is). Szent Kereszt csak újkori, pálos szerzetesek által „ajándékozott” neve. Így községünket régebben nem nevezték.
Figyeljük meg, hogy Pilisnek 1773-ban saját tanítója van! Ennek végképp nem azt kell jelentenie, hogy korábban nem volt tanítója. Ez a dokumentum viszont bizonyítéka annak, hogy az oktatás kezdetét községünkben nem datálhatjuk későbbre.
Ladislav Malý, a szomszédos Pilisszántó monográfiájának72 egyik szerzője ezzel kapcsolatban írja: „Pilis-Szent-Kereszten Pilisszántó filiáléjában, melynek kegyurai a pesti pálosok, 1722-től... az iskola – melynek 10 tanulója van – tanítója Čebák (Csebák) Martin.”
Székesfehérvár püspöki levéltárában vannak elhelyezve a régi idők iskolatörténetének anyagai és az egykori kánoni vizitációk jegyzőkönyvei. Bennük szó van az iskolákról és tanítókról is. Többek között itt található a budai kerület tanítóinak jegyzéke, beleértve a pilisszántói egyházközséget és filiáléját Pilis-Szent-Keresztet. Eszerint Pilis-Szent-Keresztnek községi (elemi) iskolája van, tanítója valóban Martin Čebák, világi tanító. Az alábbi könyvekből tanít: Latin-szlovák-német ábécé és A latin nyelv alapjai. Munkájáért 30 forint készpénzt és 16 pozsonyi mérő búzát kap. Az iskola alapítói a pesti pálos atyák. Megtudjuk még, hogy a falunak nincs könyvtára, hogy az iskolába „aliquando” (néha) 10 gyerek is jár! Figyelembe véve, hogy a faluban abban az időben több, mint 200 gyermek élt (15 évnél fiatalabb lakos), nos, nem beszélhetünk az iskola nagy látogatottságáról.
Egy további korabeli iratból megtudjuk, hogy Martin Čebák egyúttal a falu jegyzője is, diákjai mindannyian katolikusok. Az iskolában írni, olvasni, szótagolni, ragozni, és fokozni tanulnak. Az irat szerint a tanító tanítói és jegyzői munkájáért 40 forintot, 20 pozsonyi mérő gabonát és egy kocsi szénát kap...
Kneidinger András német térképe73
Ez a térkép 1778-ból származik, és nem községünk, hanem a szomszédos Pilisszántó határát ábrázolja. Mi szó szerint csak mellékesen szereplünk rajta. Azonban a falunk belső területét ábrázoló részben ismét az ősi Pilis név szerepel. És hogy senki ne kételkedjen abban, hogy a falu nevéről van szó, a szántói-pilisi határ mentén ott a felirat: Bezierch von Dem Dorf Pilis, ti.: Pilis község területe. Tehát Pilisnek nem az egykori apátság helyét, sem kolostorának romjait, hanem határozottan és egyértelműen községünket nevezi.
98.tif
OL. Kamarai térképek (116. sz.) S-11 830:74
Ennek a térképnek a szélén Pilisszántó lakosainak neve található. Ezek részben azonosak a pilisiek nevével. Vegyük például a Bakaj nevet. Ez a „bakat” igéből képzett szlovák név. A szlovák nyelvben gyakoriak az ilyen nevek. Ízelítőül néhány példa: nebehať – Nebehaj, habať (sa) – Habaj, kutiť – Kutej, rafať – Rafaj, gabať – Gabaj, máčať – Máčaj, mátať – Mátaj, stb. Sem az egykori Pilisen, sem a későbbi Pilisszentkereszten nem akadt, aki ezt a nevet Bakaiként ejtette volna (Bakajéknál voltunk, Bakajjal találkoztunk, stb.), csak a magyar hivatalnokok írják úgy, mintha Baka település nevéből –i képzővel képzett vezetéknév lenne. Községünkben a Bakai formát az emberek sohasem használták.
99.tif
Továbbá itt találjuk a helyesen lejegyzett Trkal nevet. Szintén igéből képzett név („trkať”), mint például a Navrátil („navrátiť”), Zdražil („zdražiť”), Hrabal („hrabať”), Nezval („nezvať”), Kálal („kálať”), stb. nevek. Ezt azért említjük, mert a magyar nyelv hatására ezt a vezetéknevet is helytelenül használják, amikor a férfit is gyakran Trkalának nevezik, pl.: Trkala Michal. Helyesen Trkal Michalnak kellene írni, hasonlóan, mint a térképen: Paul Trkal, Georg Trkal.
Itt van például a Vogyeradszký név. Bár magyar helyesírással írták, a kiejtést tekintve helyesen jegyezték le. A szlovák helyesírás szerint Voderadský írandó (a Voderady földrajzi névből). Ma viszont már rendszerint a Vogyeraczki formát használják, ami helytelen, eltorzított forma. Helyesen jegyezték le a Liko nevet is, amit ma már rendszerint a hosszú ó-val írnak: Likó. Szlovák neveink tehát gyakran deformálódnak. Ennek oka a környezet, amelyben élünk, az a tény, hogy szlovák neveinket és vezetékneveinket az anyakönyvbe és más fontos iratokra olyan hivatalnokok írják, akik a szlovák helyesírás szabályait nem ismerik. Ez is történelmünk része.
Mielőtt Pilis (Szent-Kereszt) 18. századi történetének végére érünk, hasznos és tanulságos lesz a kedves Olvasó számára bemutatni két további, mérhetetlenül értékes dokumentumot: két 1771-ből származó térképet. Az egyik (a szebbik) szerzője Balla Antal74 földmérő mérnök, a másik pedig az első másolata, s ezt Coroni Sámuel75 földmérő mérnök készítette. Miután ezek a térképek későbbi kiadásúak, mint az eddigiek, ismét lehetőségünk van bizonyos változásokat, a pilisiek munkájának eredményét felfedezni. A térképen 83 ház van berajzolva, köztük kettő mellé malmot rajzoltak. Azaz a malmok már működnek. Elkészült a csatorna is, amely a Fő út és a Mély patak metszőpontjától a kerteken keresztül a Templomi utca (mely a térképen már szerepel és ahol már öt ház áll) mentén levő tározóba ömlik. A tározó alatt van az első malom, a második pedig Lechnerék mai háza helyén. Valami nagyon hasonló jelzés található a „Pri péckách” („A kemencéknél”) is. Ez lett volna a harmadik malom, vagy valami más, a mai napig rejtély. Ott ugyanis a víznek nincs esése. Csak fenntartással állíthatjuk, hogy ott állt a harmadik malom. További bizonyítékokra lenne még szükség.
100.tif
Balla A. 1771-ben készített térképének részlete a három malom megjelölésével (Coroni S. másolatán)
Érdekes számbavenni az akkori falu házait és találgatni, melyik áll még közülük. Egy biztos: a legrégebbi a Slovácká utca, azután következik a Fő utca, majd a Templom utca. Nem látható még Šelpice, Vyhoň, sem a Hórná (Felső) és Dólná (Alsó) utca. (Az alábbiak helyén áll már néhány ház, de az utcák nincsenek még kijelölve.)
A falu legnevezetesebb eseménye bizonyára a templom felépítése volt 1766-ban. Természetesen, a templom is szerepel a térképen, hiszen már öt éves. A térkép szövege még latin: Templum = templom, Possessio = birtok, Rivulus = patakocska, Rudera antiqvi Claustri = az egykori kolostor romjai, stb. Néhány magyar elnevezés is található rajta (Szent Kereszt, Mély Patak, stb.). Van rajta egy szarvashiba is. A faluból Pilisszántóra vezető utat, „Szent-Lászlói út”-nak jelölték, ami badarság.
A térkép és különösen legendája (magyarázó szöveges rész) egész sok szlovák földrajzi nevet tartalmaz, ami nekünk, a Pilis szerelmeseinek több, mint érdekes. A térképen például jelölték a Somhegyet (Drenovi Verch), a Magas hegyet (Viszoki Verch), a szöveges részben a Vörös dagonyát (Cservena Barina), Kesztölcöt (Kesztűcz), a Pilist (Pilis), az Éles követ (Ostrá skala), a Mély patakot (Hlboki Potok).
Egyébként a térképet azért készítették, hogy leírják a Kamara birtokához tartozó Pilisszántó és az ájtatos pálos atyák községe, Szent Kereszt közötti területet és megjelöljék a területen a vitatott határvonalakat.
Pilis (Szent-Kereszt) községben abban az időben sok minden épült (házak, malmok), határában a szentkeresztiek hatalmas területeket irtottak ki és változtattak termőterületté; több térképen rajzolták meg határát. A szentkeresztiek gürcöltek, és mivel hatalmas adókat kellett fizetniük, életük nagyon küzdelmes volt.
A pálosok a haszon egy részét a falura áldozták. Először az egykori temetőben kápolnát építettek, majd annak helyén a templomot, és... ez volt minden. Többet nem is tehettek, mert II. József császár a pálosok rendjét 1786. február 7-én feloszlatta.76 Az egykori pilisi apátság területe, melyet a pálosok birtokoltak, a Pilismaróti egyházi alap (Fundus Religionis) birtokába került. Pilis (Szent-Kereszt) új földesurat kapott, de a jobbágyok helyzete jelentősen nem változott. 1800-ban a templom mellett felépült a plébánia. Ezáltal a templom plébániatemplommá vált, amely mellett plébániahivatal működik. Addig csak káplánok voltak itt, akik közül az első Jozef Richter volt.
Pilis lakosságának összefoglaló képe a 18. század végén
Mivel nem a „legaktuálisabb” adatokkal rendelkezünk, hanem az 1780-as évből származókkal, meg kell mondanunk, hogy mindenből (házból, családból...) némileg kevesebb van. Nem sokkal, hiszen kb. 15 év alatt itt nagy fejlődésről nem beszélhetünk. Adataink az 1784-87-es évekből valók, amikor lezajlott az első magyarországi népszámlálás.77 A Pilisre vonatkozó adatokat legkésőbb 1785-ben rögzítették, amikor a község földesurai még a pálosok (rendjüket ugyanis a következő évben a császár feloszlatta).
Közjogi helyzet:			község
Tulajdonos:				a pesti pálosok
A házak száma:				83
A családok száma:			105
Jogilag itt élő lakosok száma:	528
Házas férfiak száma:			107
Nőtlenek száma:				162
Összes férfi:				269
A nők száma:				257
Pap:						-
Nemesek:					-
Hivatalnokok:				-
Polgárok:					-
A férfiak közül paraszt:		28
Polgári és paraszti örökösök:		27
Zsellérek:					96
Mások (nagyon szegények):		16
Szabadságos katonák:			2
Serdülők	(1-12 éves gyerekek):	83
			(13-17 évesek):	17
A község Szentkereszt néven szerepel, „Pilis” előtag nélkül. Nyilván azért úgy, mert csak a hivatalos magyar elnevezést említik.
A 18. század jelentős évei és eseményei
Mindannak befejezéséül, amit a 18. század történetéről elmondtunk röviden áttekintjük a legfontosabb eseményeket:
1747 - A török idők utáni első híradás községünkről Sub Monte Pilisiensi név alatt.78 A községben hat család él.
1752 - A községben már 20 család él.
1757 - A pálosok a mai templom helyén kis kápolnát emelnek.
1758 - Elkészült a község első pecsétje. Ovális alakú, közepén kettős kereszt, heraldikai jobboldalán ekevas, baloldalán szőlőfürt van. A külső és belső ovális közötti mezőben a SANTA CRUCEM 1758 felirat található. Mérete: 22 X 20 mm.
1760 - A községben már 100 család él.
1762 - Az anyakönyvbe elkezdik bejegyezni az elhunytak nevét.
1765 - A templom építésének kezdete.
1766 - A templomépítés befejeződik.
1767 - Az új templomban istentiszteleteket tartanak (plébános: Pavol Jurkovič), az újszülötteket a templomban keresztelik és az anyakönyvben tartják nyilván.
1771 - A község birtokosának, a pálosok priorjának a falu szívbemarkoló folyamodványt ír, melyben kéri, hogy ne emelje adójukat 400 forintról 600-ra. A levél nyelvi szempontból is érdekes. Tartalma őseink szörnyű kizsákmányolásáról tanúskodik.
1772 - Az első híradás arról, hogy a községben tanítás folyik, a tanító Martin Čebák.
1783 - Kijelölték az új (a mai) temető helyét (a régi a kápolna, ill. a templom körül volt). Ebben az évben fel is szentelték.
1784 - A községbe nagyobb számú német csoport (kb. 130 fő) érkezik, a lakosság száma 396-ról 526-ra nő.
1786 - II. József császár feloszlatja a pálos rendet. A község a Pilismaróti egyházi alap (Fundus Religionis) birtokába kerül.
1786 - A községben 105 család él, lakosainak száma 528.
1800 - A templom mellett felépült a plébánia. Május 27-én a Budán székelő Helytartótanács rendeletet adott ki, hogy Szentkereszten káplánt iktassanak hivatalba. Lakása a templom mellett legyen, ahol a jegyző is lakik. Jozef Wurum székesfehérvári püspök végrehajtotta a rendeletet, majd az egyházközséget az ún. kánoni vizitációk során rendszeresen látogatta. Ebben az évben kezdik feljegyezni az anyakönyvben a házasságkötéseket.
19. század
Két évszázad határán
A századforduló mindig jó alkalom arra, hogy legalább futólag visszatekintsünk az előző századba, történéseit röviden összefoglaljuk, és ezek alapján lépjünk tovább. Ezt a történelmi fejlődés logikája is megkívánja, hiszen Jozef Miloslav Hurban szerint „magunk és őseink ismerete nélkül egy halom rabszolgabőr” lennénk csupán. Minden előző történés alapja az éppen időszerű jelen kialakulásának, mely lépcsőfoka illetve ugródeszkája jövőnknek.
A 18. század községünk újratelepítésének százada volt. Legfőbb jellemzői: a nehezen művelhető határ talajának termékennyé tétele, a mező- és erdőgazdálkodás normalizálása, az utak kialakítása, a szőlők és gyümölcsösök beültetése, a két (esetleg három) vízimalom beindítása, mészégető kemencék felállítása, kőbányák megnyitása és a mészégetés beindítása, a faszén égetése, sok foglalkozás felélesztése, a templom építése, a temető kijelölése, valamint a faluközösség mindennapi életének fokozatos összehangolása. Itt mindenekelőtt azt a kb. 90 házat kell megemlítenünk, amelyet községünk lakói az 1747-1800-as évek folyamán építettek. Véghezvitték ezt annak ellenére, hogy a birtokosok, tehát Pilis földesurai (az ő kedvük szerint Sancta Crux v. Pilis-Szent-Kereszt) számukra inkább siralomvölgyet teremtettek az ígéret földje helyett. Erről tanúskodik a már bemutatott kérelem: „a szegény szent-kereszti nyomorult jobbágyok” kérelme 1771-ből.
Újraalapított falunk életének első fél évszázadában megélte első nagyon komoly válságát is, amikor is 1774 és 1783 között - máig nem egészen tisztázott okokból - lakosságának 23,5 %-át elveszítette. Ennek következtében már 1784-ben idetelepítettek körülbelül 130 német nemzetiségű lakost. 1786-ban, a pálos rend megszűnte után a falunak új birtokosa lett: a pilismaróti egyházi alap, mely községünk számára - ahogy ezt hamarosan látni fogjuk - semmiféle előnyt nem hozott. Azóta eltelt 14 év. 1800-at írunk. Az őslakosok mellé újak érkeztek és fokozatosan beilleszkedtek. A falu megnyugodott. Minden megvolt, ami egy ilyen község számára szükséges: templom, új plébánia, pap és istentisztelet, tanító és tanítás...
Kísérjük hát figyelemmel elődeink izgalmakkal teli sorsát az elkövetkező új évszázadban. Ez olyan század, melybe már az idősebb kortárs szentkeresztiek emlékezete is visszanyúlik: „Nagyapám említette, hogy az ő nagyapjának széles gatyája volt és nagy kalapja...” - és lám, máris a 19. század elején vagyunk. Néha meglepő számunkra az emberi emlékezet hihetetlen pontossága és megbízhatósága.
Ha a 18. század falunk életében mozgalmas és eseményekben gazdag volt, nos akkor elmondhatjuk, hogy nem lesz ez másképp a 19. században sem. A község új birtokosai már 1813-ban megindították a pilisiek ellen az úrbéri perlekedést, amely tovább tartott, mint két egymást követő harmincéves háború, és csak az 1880-as években fejeződött be! Ez a tény falunk életében nyilvánvalóan nem hozott békességet. Mindezzel szorosan összefügg a tartós szegénység, a lakosság általános egészségi állapotának rendkívül kedvezőtlen volta, mely rögtön a század első felében két tragikus népességcsökkenést vont maga után. A régi népi bölcsesség alapján, mely szerint „a szegény embert még az ág is húzza”, a század második felében a faluban hatalmas tűzvész pusztított, és a szőlőskerteket tönkretette a filoxéra. A 19. századot a község népe inkább átszenvedte, mint átélte. Na de - találékonyságának és életrevalóságának köszönhetően - túlélte.
A 19. század kezdete
16.tif
Tehát 1800-at írunk. Községünk fő jellemzői már kialakultak. Álltak az utcák, már 34 éve készen volt a templom, mellette a plébánia új épülete és odébb egy új, megszentelt 17 éve használt temető. Kettő (bár lehet, hogy három) malom a Slovácká utca mentén arról tanúskodott, hogy a pilisi régióban falunk különleges iparágazattal rendelkezett: a malomiparral. Ezen kívül meszet és faszenet égettek, virágzott az erdő- és mezőgazdaság, állattartás, kézműipar, kertészet... Az erdőgazdaság keretein belül a gombaszedés és különféle termések gyűjtése, a mezőgazdaságon belül a szőlő, gabona, cukorrépa, hüvelyesek, zöldségek és a kender termesztése, az iparban a kenderfeldolgozás: kenderkötél és vászon fonása (mai napig tudjuk, hol voltak régen a „kenderföldek” és ismerős az „áztató” szó is. Az áztatók a patak partján található gödrök voltak, melyekbe a száraz, kévékbe kötött kendert állították), de ide tartozott még a fa- és szalmafeldolgozás is. Meg kell említeni még a kovács- és kőművesmesterséget, a kőfeldolgozást - azokat a foglalkozásokat, amelyek a pilisiek mindennapi életével szorosan és elkerülhetetlenül összefonódtak. A faluban boltok és kocsmák is működtek. A település lakossága már vegyes összetételű volt. A meghatározó többséget a szlovákok alkották, de már több mint 15 éve éltek itt németek is. Az ő érkezésük új kultúra érkezését is jelentette: új szokások, szóbeli megnyilvánulások, népviselet és új nyelv... Igaz a lakosságnak ez a része igen rövid időn belül nyelvileg egybeolvadt a szlovákokkal, ám kultúrájuk nyomai a mai napig fellelhetők a pilisi tájnyelvben és a kereszt- illetve vezetéknévalapban.
A Mlynky (Malomfalva) név
kialakulásának folyamata
Tekintettel arra, hogy a településen már több mint fél évszázada működtek malmok és bennük molnárok, teljesen természetes módon és fokozatosan kezdett kialakulni községünknek egy új, nem hivatalos elnevezése: Mlynky (Malomfalva). Emlékezzünk csak, hogy az első „molnárdinasztia” már 1747-ben megkezdte tevékenységét, mégpedig Martin Remeš és ifj. Martin Remeš személyében. Ezen malmok egyikében még az 1770-es években is molnárként dolgozott egyik utódjuk, Filip Remeš. Tehát e ténynek köszönhetően a környező szlovák falvak (Pilisszántó, Piliscsév, Kesztölc, Pilisszentlélek és Pilisszentlászló) lakói, de még a vegyes összetételű (szerb, német és egyre inkább magyar lakos által is lakott) községek, mint Pomáz, Csobánka és Piliscsaba szlovák anyanyelvű lakói is jártak hozzánk a malmokba. Mivel ezek kis malmok voltak, így „kis malmokba” jártak, így fokozatosan földrajzi névként tudatosult bennük ez a kifejezés. Úgy kezdték értelmezni, mint a falu nevét. Ez azért is megtörténhetett, mert a község eredeti neve (Pilíš) a pálosoknak „köszönhetően” elveszítette hivatalos jellegét, hiszen a maguk elnevezését használták: Sancta Crux - Szent Kereszt. Ez a jelenség tulajdonképpen hosszú folyamat volt, amelyről nehéz lenne utólag megmondani, hol kezdődött és hol ért véget. Tehát ne tévesszen meg bennünket, ha lassanként falunkat mi is Mlynky-ként emlegetjük, nem feledkezve meg arról, hogy az eredeti neve Pilíš volt (ezért vagyunk mi is pilisiek - szlovákul Pilíšania).
x                    x                    x
A pilisi plébánia bevételének összege 1802-ből
	Pilisszentkereszt
	Lakók szám: 703 katolikus lélek
	A falu évente 202 frt. 30 kr-t fizet a plébániának, 15 mérő rozsot, mérőnként 48 kr.-ért, összesen 12 frt.; 10 öl tűzifa (a falu termeli ki és szállítja) ölenként 2 frt., együtt 20 frt.,
	A gyermekágy bevezetéséből 15 kr. összesen 4 frt. 30 kr.
	Az esküvőkből és az ifjúházasok illetékének bevezetéséből 1 frt. 45 kr, összesen 3 frt. 30 kr. Nagyobb temetésért 1 frt., kisebbért 30 kr., együtt 8 frt.,
	A hozzájárulásokból és a perselypénzből évente 3 frt.
	A plébánia összbevétele 253 frt-ot és 30 kr-t tesz ki.
Štefan Habáň - helyi plébános
Jakub Hofferek - bíró
Juraj (Ďuro) Hoos - esküdt
A település új pecsétjei
A falu első, 1758-ban készült pecsétjét 1808-ig használták. 1809-ben két új pecsét készült, melyek most a Pest Megyei Levéltár pecsétgyűjteményét79 gazdagítják.
I. pecsét
SLO54.tif
A nagyobb ovális gyöngysor és kisebb vonal keretben latin felirat áll: SIGIL.COM.PILIS  SZ. KERESZT 1809x.
A kisebb ovális keret belső részének közepében apostoli kettős kereszt áll hosszában füves földbe ágyazva. Teteje áttöri a belső ovális keretet.
A kereszt címertani jobb oldalán terebélyes fa áll, baloldalán ekevas - csúcsával felfelé, élével befelé. Méret: 26 mm x 27 mm. 1809-től 1847-ig használták.
PML. IV.10 -a-b. 2. sz. doboz.
SLO55.tif
II. pecsét
Egy nagyobb gyöngy és egy kisebb vonalas kör keretében a következő felirat: SIG.COM.PILIS  SZ.KERESZT 1809 x.
A kisebb kör belseje ugyanazt tartalmazza, mint az előző pecsét.
A nagyobb kör átmérője 34 mm.
PML. Pecsétgyűjtemény
A 19. század első felétől 1876-ig használták.
SLO53.tif
Volt még egy bélyegzője a falunak. Egy köralakú vonal keretben két vízszintes sorban a következő szöveg állt: PILIS ST : KEREST. A kör átmérője: 29 mm (gumibélyegző). Ezt az 1850-1859 közötti években használták.
PmL, Pecsétgyűjtemény.
Így hát a falunak új pecsétjei voltak és megvolt a vezetősége is, mely ezeket a pecséteket használta a hivatali kötelességek teljesítésénél.
Egy 1804. június 8-i keltezésű okmány alapján:

bíró - Gašpar Roob
helyettese
- Ján Vlasák
esküdtek
Juraj (Ďuro) Čérný
Anton Kosnovský
Michal Kostoláni
Andrej Glück
Jakub Hofferek
Juraj (Ďuro) Martinák
Az irat aláírása a következő: Coram me Stephano Csebák mp. Jurato Loci Notario. Ez a tisztség, mint már láttuk, egyesített volt a tanítói állással, ami azt jelenti, hogy abban az időben ő volt a falu tanítója is. Ebből logikusan következik, hogy ő Martin Čebák tanító és jegyző fia volt. Az apa ezt a tisztséget 1771-től látta el. Őt követhette Jozef Čeitey, aki után Matej Šušič következett.
SLO79.tif
Utolsó molnárunk František Lechner (Fero Minár) családjával
Nézzük, hogy alakult a község lakosságának száma a 19. század első felében. A lakosság számának alakulása ugyanis sok mindent elárul életszínvonaláról és felhívja a figyelmünket néhány rendkívüli eseményre, ahogy erre a 18. században (az 1783-1784-es években) is találtunk példát.
Községünk lakosságszámának alakulása
a 19. század első felében
Év		Lakosok száma		Év 	Lakosok száma
1800		685			1826		762
1801					1827		787
1802		703			1828		823
1803					1829		813
1804		710			1830		823
1805					1831		733
1806					1832		759
1807					1833
1808					1834		778
1809					1835		780
1810					1836		828
1811		750			1837		834
1812		722			1838		892
1813					1839
1814					1840
1815					1841		846
1816		749			1842		846
1817		656			1843
1818		632			1844		900
1819		648			1845
1820		683			1846
1821		707			1847
1822		709			1848
1823		718			1849
1824		683			1850
1825		733
Jóval szemléletesebb képet kapunk, ha e számok alapján a népesség számának alakulásáról görbét szerkesztünk. A koordináta-rendszer x tengelyére felvisszük az éveket, az y tengelyre a lakosság számát. Azután berajzoljuk az adatokat, mely évben hány ember élt a faluban. Az lenne az igazi, ha minden évből lennének adataink. Nem biztos, hogy sikerül megtalálnunk a hiányzó adatokat. Mindenesetre meg kell próbálnunk. Ezen adatok berajzolt pontjait összekötjük, és megkapjuk a lakosságszám alakulásának görbéjét az adott korból, mely a falu társadalmának életéről sok mindent elárul.
MM-111 (fekvő)
A görbe helyenként növekszik, máshol csökken. Az lenne az igazi, ha folyamatos mértékben növekedne. Ez azt jelentené, hogy a lakosság száma természetesen nő, a falu szépen fejlődik. A kismértékű esés nem feltétlenül jelent szerencsétlenséget. Lehet, hogy kevesebb gyerek született, mint amennyien az adott évben meghaltak.
M23.tif
De az az óriási csökkenés, amely 1816-ban kezdődött és 1818-ig tartott, vagy az ami 1830 és 1831 között történt, valamiféle tragédiára hívja fel a figyelmünket. Az első esetben a falu 93 embert veszített el és a következő évben 24-et. Ez összesen 117 ember, vagyis az 1816. évi lakosság 15,6 %-a. Ez azt jelenti, hogy a faluban csaknem minden harmadik nap temettek valakit!
Ráadásul ebből a korból hiányoznak a halálozásról és költözésről szóló adatok, így nem tudjuk pontosan, hogy azok az emberek meghaltak-e vagy elköltöztek. A második eset már világosabb számunkra, akkorról már pontos adataink vannak. 1830-ról 1831-re a lakosság száma 90-nel lett kevesebb, vagyis 10,9 %-kal! A statisztika egyúttal azt is elárulja, hogy 1830-ban 45 ember halt meg, míg 1831-ben 75 lakos hunyt el. Ez összesen 120 (a 30-as különbséget az újszülöttek száma kompenzálja, vagyis 1830-ban 33, 1831-ben 21 gyermek született). Azt is tudjuk, hogy az elhunytak közt 42 lány és 26 fiú van 1-17 év között. Ehhez hozzájárulhatott a túlságosan magas csecsemő- és gyermekhalandóság is. 19-cel csökkent a legszegényebbek (a zsellérek) száma is. Végül 14-gyel csökkent a családok száma.
M20.tif
Mindez nagy nyomorúságról, ínségről, mérhetetlenül alacsony életszínvonalról tanúskodik. Ezt erősíti meg egy további megdöbbentő adat: 1831 és 1835 között nem volt a faluban egyetlen 40 éven felüli ember sem! A pilisiek ebben az időben tehát fiatalon haltak meg. Ez az állapot 1831 után fokozatosan javulni kezdett, de a falunak még öt évre volt szüksége ahhoz, hogy a népességszám tekintetében az 1830-as év színvonalát elérje.
Pilisszentkereszt élete
a 19. század első felében
a kánoni vizitációk tükrében
Említettük már, hogy Pilisszentkeresztnek temploma és 1800-tól kezdve plébániaépülete is van, melyben a papon kívül a káplán (segítő pap a plébánián) is lakik. Kissé távolabb, Szántó irányában van kijelölve és megszentelve a temető és nem messze tőle, a falun kívül, a „Horná ulička” (Felső utca) mögött a faoszlopos kálvária (domb illusztrált keresztúttal). Az első káplán Jozef Richter és a 19. század elején sorrendben a második papunk Štefan Habáň. Gondolom, nem térünk el a lényegtől, ha ezen a helyen említjük meg azokat a papokat, akik a kezdetektől napjainkig szolgáltak templomunkban.
Az utolsó három kivételével mindannyian tudtak szlovákul, és német földijeink megérkezése után egy ideig a német nyelvet is bírták. Lakosságunk katolikus szellemben való nevelése az ő felelősségük volt, tehát falunk életében kulcsszerepet játszottak és nagyon fontos feladatot töltöttek be.
Egyházközségünk papjai80
TEMPLKER. jpg
Mint már említettük, templomunkat a falu tulajdonosa, a pálos rend építtette 1766-ban egy kápolna helyén, melyet szintén a pálosok építtettek még 1757-ben. A barokk stílusú templomot a szent kereszt tiszteletére emelték. Falfestményei, 1774-ből származó főoltára, a valamivel később emelt mellékoltárai és szószéke országos viszonylatban is figyelemreméltó. Kevés templom van, amelyben ilyen látványosan olvad egybe a barokk és a copfstílus. Templomunk főoltára, mellékoltárai és szószéke csodálatos egységet alkot. Hozzá kell tennünk, hogy a templomtorony építését 1803-ban fejezték be.
1722-ig Piliscsaba „fiókegyház-közössége” voltunk, azután Pilisszántóhoz tartoztunk. 1800 óta rendelkezünk plébániaépülettel és hivatallal, amelyben halottakról 1762 óta vezetnek anyakönyvet, kereszteltekről 1767 óta, míg az esküvőket 1800 óta jegyzik. 1910-től íródik a Historia Domus. Ennek megfelelően a papok is először Piliscsabáról, majd Pilisszántóról jártak hozzánk. Saját papjaink 1800 óta vannak.
Egyházközségünkben a 18. századtól napjainkig
a következő papok szolgáltak:
1.	Pavol Jurkovič, piliscsabai plébános (1772-ig)
2.	Jozef Salatovič, pilisszántói plébános (1772-1785)
3.	Anaklét Garaffy, pilisszántói plébános (1782-1792)
4.	Ján Novák, pilisszántói plébános (1792-1800)
5.	Gabriel Jozef Richter, káplán (1800-1802)
6.	Štefan Habáň, plébános (1802-1817)
Ignác Stanko, ideiglenes ügyintéző Pilisszántóról
7.	Andrej Czimboray, plébános (1817-1825)*
8.	Jozef Thurzo, plébános (1825-1858)*
Štefan Lenický, ideiglenes ügyintéző
9.	Ignác Červeň, plébános (1859-1872)
10.	Jozef Herbst, plébános (1872-1883)
Ján Konop, ideiglenes ügyintéző
11.	Budaváry János, plébános (1883-1895)
Michal Pelczner, ideiglenes ügyintéző
12.	Štefan Fülöpp, plébános (1895-1910)
13.	Anton Bossányi, plébános (1910-1930)
14.	František Mácha (Mátrai), plébános (1930-1938)
15.	Koloman Mátyás, ideiglenes ügyintéző (1938-1939)
16.	Dr. Jozef Bóna, ideiglenes ügyintéző (1939-1940)
17.	Koloman Mátyás, plébános (1940-1962)
18.	Lugosi Lőrinc, plébános (1962-1977)
19.	Ackermann Kálmán, plébános (1977-....)
x                    x                    x
A csillaggal jelölt két pap temetőnkben van eltemetve. Viszonyainkra jellemző, hogy ezek a szlovákok, akik elődeink lelki életét irányították, az istentiszteleteket szlovák nyelven tartották, sírkövükön nevük mégis így van feliratozva:

Czimboray András
plébános
1787 - 1825
Miserere mei Deus tuam
Turzó János
1786 - 1858
PK. tanácsos plébános
Secundum miseri cordiam tuam

Ráadásul Thurzo plébános úr Jozef volt, nem pedig Ján(os)! Az 1829. évi püspöki látogatás jegyzőkönyvében szó szerint ez áll: „... Parochus est Josephus Thurzo”, de aláírásaiban ő maga is ezt a keresztnevet használta. Eredetileg mindketten lejjebb voltak eltemetve, ott, ahol most azok az ukrán katonák nyugszanak, akik a második világháborúban estek el. Onnan helyezték át őket, jelenlegi nyughelyükre. Sírköveiket Šándor Sulka (később Szamosvári Sándor) készíttette. Tehát síremlékeik magyar felirata a jelenkorból való. Legyen e tiszteletre méltó emberek számára könnyű a pilisi föld, ők ugyanis a feliratokról nem tehetnek. De azt, hogy szlovákok voltak, ők maguk bizonyították, ill. erősítették meg, mégpedig az 1817-es illetve 1825-ös kánoni vizitációk alkalmával.
Štefan Fülöppről az idős emberek, akik őt jól ismerték (pl. Kata Pavleňáková néni, Mariša Spiegelhalterová néni és a többiek) azt mondták, hogy „jól tudott szlovákul, sőt még a kántora is tudott...”.
Koloman Mátyásról szintén köztudott, hogy szülei Nyitra környékéről származtak, és csak gyengén beszéltek magyarul. Ő maga ugyan szlovákul nem tudott, de nálunk megtanult annyit, hogy úgynevezett szlovák miséket tudjon tartani. Az ő idejében ugyanis latin nyelven zajlottak a szentmisék, de szlovákul imádkoztak és énekeltek. Ő elkezdte: „Otče náš...” („Miatyánk...”) és utána a nép folytatta szlovákul. Hatékony segítséget nyújtott neki ebben Jozef Gajan kántor, aki pilisi születésű és gyönyörűen beszélt, illetve énekelt szlovákul. Ezt tanúsíthatja e munka szerzője is, aki ebben az időben ministráns volt. Mácha (később Mátrai), Bóna és Škvarenina (később Bossányi) plébánosok a két világháború között az iskolában szlovákul tanították a hittant.
Szerződés a lelkipásztor bevételeiről
Két évvel azután, hogy Štefan Habáň plébános úr megkezdte működését településünkön, a 19. század negyedik évében a község elöljárói az érintett jelenlétében szerződést fogalmaztak a falu lelkipásztorának bevételeiről. A szerződést, amelyet szó szerint idézünk, a jelenlévők közül nyilvánvalóan az vetette papírra, aki a legjobban tudott magyarul.
Fö Fölsiginek Kegyes rendelise az Deputatus Urak altal nékünk, ugy mint Tettes Nemes Pesth Vármegyebéli Pilis Sz: Kereszti Helység Birajának és Eskütyinek nem külömben az egész Kösségnek oly forman kinyilatkoz tatván, hogy tudni illik mostan a tul fogvast az Lelki Pásztoroknak bizonyos és altalyaban adandó jó ve delmék legyenek. Mi is az emlitett kegyes rendelés szerint lelki Pasztor Urunk minyaján egyért Cave alván, e követ közendöket igirünk; ugy mint.
Elöször: Lectikales et Stola gyanant atalyaba minden Esztendöben 232 ft. 30x. az az két Szász harmincz két forintokat és 30 x rokat.
Másodszor. Minden Esztendöben in natura adandó Tizen ött Posonyi Mérő Rozsott.
Hármadszor. Kötelezzük magunkat Méltoságos Uraság altal resolvalt ágakbúl vág ando Tizen négy ölt fanak vágasára, es bé hordasára minden Esztendöben.
Negyedszer. Plebaniához es két hold földett tevö kertyinek esztendön kint egyszeri szantásara. Nem külömben igirjük.
Otödször: Minden esztendöben kétszer ugy mint Tavaszkor és öszkor Ör lendö Buzaját Budára vinni, es onnan viszahozni azon szerint ött négy Marhas kotsit, az Lelki Pasztornak számára, melyeket kedve szerint használhatya, ugy még is hogy meg igirt négy marhas kotsit két marhasokat kivan ván, azokat duplan venni ne kivanya. Nem külömben.
Hatodszor: Ezeken kívül Plebaniái és Egyházi Foglalatosságokban is kotsik adására magunkat kötelezzük; ezek höz még is az olaj, és Gyertya, Tömjén megvitelére szolgálandó kotsikat /: mint hogy eztett akar ki - is az Lakossa ünk közül maga dolgába Budára szivessen meg cselekszi :/ egy atalyában nem értvén.
Mellyekk nagyobb bizonsagára e jelen lévö Contra ctusokat négy hasonló párban Neveink ala irasával, és Helységünk Szokott Petsetyivel meg erösítve ki adtuk.
Sign Pilis Sz. St.
8a Junii 1804
	Stephanus Habány			Roob Gaspar Biró
	Loci Parochus				Vlaszák János T. Biró
						Kosztolanyi Mihály
	Coram Antonio Friebeisz		Cserni György
	Notarius Pestiensis			Klück András
						Kosznovszky Antal
	Coram me Joanne Pikler  		Hofferek Jakabb
						Martinyak György
		L.S.				Esküttek és az egész Kösség
							L.S.

	Coram me Emerico Köszeghy
	Cath. Esiae Alba - Regalense
	Canonico Hon. Superioris D...
	Budensis Varch: Diacono
	Parocho Bogdanensi
SLO76a.tif

						Coram me Stephano Csebák
						       Jurato Loci Notario
Az első kánoni vizitáció
Az első kánoni vizitáció (egyházi ellenőrző látogatás - a szerző megjegyzése) 1805-ben zajlott. A vizitet végző megkérdezte: „Milyen a templom állapota, ki építette, mikor restaurálták, elégséges-e az egyházközségben élők népessége?” Válasz: „A templomot 1766-ban építették a pálos atyák támogatásával. Eddig még nem kellett restaurálni. A hívők tartják fenn”.
A jegyzőkönyvben továbbá arról van szó, hogy a templomnak nincs semmiféle vagyona sem alapítványa. A pálos rend priorja szentelte fel 1766-ban, a szent kereszt tiszteletére. Az egyik mellékoltárt a Fájdalmas Szűz Anya, a másikat Szent József, a harmadikat pedig a Szenvedő Úr tiszteletére emelték. A vallási élet hordozható tárgyait Karol Salbuk áldotta meg 1772-ben. A szentmisék az egyházmegye utasításai szerint zajlanak.
A kérdésre, hogy itt kétféle egyházi nyelv van-e, a pap ezt válaszolta: „Szlovák és német, ezeken a nyelveken történik a hitoktatás is. Uralkodó nyelv a szlovák”. Megtudjuk továbbá, hogy a hívők tanulják a rózsafüzér imádását. Az oltári szentségeket védik, és a beteg hívőket a kanonikus előírások szerint látják el. A templomban szenteltvíz található, melyet a hívők igényei szerint cserélnek. Az épület berendezéséről külön rajz készült. Orgona van, de ez a vizitáció időpontjában nincs megjavítva. A templom keresztelőmedencével és gyóntatószékkel is rendelkezik. A hívők rendszeresen gyónnak. Kivételt csupán a süketek, némák és nagyon idős emberek képeznek. A templomnak kriptája nincs.
A templomtoronyról elhangzott, hogy kőből készült 1803-ban, harangok is vannak benne, melyekre a szentek nevei kerültek fel. Az egyik harangot a szent keresztnek, a másikat Szent Vencelnek ajánlották fel. A templomtető- és torony megfelelőképpen védett. Itt más templom és kápolna nem található. A falu temetőjét isten akaratából ugyanaz a diakónus szentelte fel, aki a templomot is. Van továbbá egy kálvária - kereszttel. Más szobrok, keresztek a községben nincsenek.
A plébánia bevételeire vonatkozó kérdésekre adott válaszból kiderül, hogy a plébánia egyházi forrásokból épült. A hívők kivétel nélkül katolikusok. Káplán az egyházközségben nincs. A kérdésre, hogy itt mely nyelv szükséges és elsődleges, a pap a következőképpen válaszol: „Csak a szlovák anyanyelv szükséges, a németek is tudnak szlovákul”.
Arra a kérdésre, hogy van-e a faluban vendéglő, s ha van, hány személyes, a válasz nemleges. Megtudjuk továbbá, hogy a településen elemi iskola működik, melyben szlovákul és németül tanítanak. A következő kérdések a lelkipásztor vagyonára és bevételeire vonatkoznak. Érdekes információk birtokába jutunk a papra és az egyházközségben szolgálókra vonatkozó tizenhat kérdésre adott válaszokból. Pl. arra a kérdésre, hogy a pap milyen nemzetiségű, hány éves, milyen a végzettsége, hány éve szolgál papként, milyen nyelveken beszél, a válasz így hangzik. „A pozsonyi akadémián végzett filozófiát és teológiát a II. József által meghatározott tanrend szerint. 24 évesen lett pap. Most 39 éves, 12 éve dolgozik plébánosként. Anyanyelve szlovák, németül is tud”. Megtudjuk, hogy kötelezettségeit, az egyházi előírásoknak megfelelően végzi, magánélete rendben van.
A vizitációt végzők azt kérdik, halnak-e meg emberek a szentségek felvétele nélkül, s ha igen, miért? A pap erre így válaszol: „Nézzük meg az anyakönyvet. Csak olyan esetben, mikor a körülmények nem tették lehetővé”. Továbbá megtudjuk, hogy a pap minden vasár- és ünnepnap elvégzi papi kötelezettségeit, misét és litániát tart, amikor szükséges, „szent táplálékkal” engedi útjukra a betegeket. A tridenti zsinat előírásai szerint - a gyengeelméjűeket kivéve - jegyesoktatást tart. Adminisztrációt készít a szentségek felvételéről. Vannak, akik tevékenységét támogatják, és vannak, akik ellenzik. Anyakönyv létezik, a vegyes házasságok kellő odafigyeléssel alkalmazkodnak a valláshoz. Az emberek szót fogadnak a papnak, viszont a gyerekeiket sokan nem küldik iskolába, ami az általánosságban jellemző nagy szegénységgel részben indokolható. Templomba is sokan azért nem járnak, mert nincs megfelelő ruhájuk. Mások a szentmiséken részt vesznek, és együtt is működnek. Sokan viszont még vasárnap is legeltetnek. A mise ideje alatt reggeliznek, dél körül legeltetnek, és a szertartásokat semmibe veszik. Sokan nem ismerik a hitet, a szentmiséktől félnek, éjszaka bolyonganak, fegyelmezetlenek.
A faluban elváltak nincsenek, sok részeges sincs, de mind az idősek, mind a fiatalok káromkodnak, és ez a hittel ellentétben áll. Egyházellenes tanokat hirdető emberek - akik a hívőket eltántorítanák a vallástól - nincsenek. A községben nem katolikus hívők sincsenek.
Végül a vizitációt végző az egyházszolgák felől érdeklődik: az egyházi tanács tagjai betartják-e esküjüket, a pénzt megfelelőképpen használják és óvják-e? A válaszból kiderül, hogy ezekkel a dolgokkal semmiféle probléma nincs. Aztán megkérdik, hogy a sekrestyés életmódja megfelelő-e, segít-e a szentmiséknél. A pap válaszában elmondja, hogy a sekrestyés már harmadik éve (azaz 1803 óta - a szerző megjegyzése) Jozef Slaninka, az átlagnál jobban végzi munkáját, amiért 10 forintot kap.
A kántortanító František Chládek. Nem régóta tanít itt, még nincsenek megfelelő tapasztalatai. Eleinte hanyagul végezte munkáját, de az utóbbi időkben komoly lépéseket tesz azért, hogy megváltozzon. Általános módszertanból vizsgázott és tanítói képesítése van.
A szülésznő Katarína Dankovičová, 98 éves, római katolikus vallású. Az öregségtől már félig süket és gyenge a látása. Tevékenysége dicséretes, esküt is tett. Időnként koldul. Szerencsétlen kimenetelű szülés esetén joga van a keresztelésre. 30 éve szolgál.
Štefan Habáň
helyi káplán
A második kánoni vizitáció
VURUMVIS. jpg
(alul szükség szerint vágni!!!)
1817. szeptember 6-án Székesfehérvárról községünkbe érkezett Jozef Wurum püspök, hogy elvégezze a második kánoni vizitációt egyházközségünkben.
Jelen voltak:
Karol Majtényi, főszolgabíró,
Ladislav Friebeisz, esküdt,
Pavol Réss, helyi intéző.
Az alapos vizsgálat elvégzése után tapasztalataikról jegyzőkönyvet készítettek (latin nyelven), mely többek között a következőket tartalmazza:
a.) A temető nem fekszik - mint ez általában szokás - közvetlen a templom mögött, hanem kissé távolabb esik tőle. 1783-ban jelölték ki és abban az évben fel is szentelték. Árokkal van körülvéve, kapuval záródik, és új kereszttel van ellátva. Csak hithűeket (ortodoxokat) temetnek ide. A meg nem keresztelteket a temetőn kívül helyezik örök nyugalomra.
Temetőnkben a mai napig sok értékes emlék van. Sajnos, nem minden szentkereszti földink érzi ezt így és bizonyára ezért van ezekből a síremlékekből évről évre kevesebb. Sokan nem becsülik meg az öreg sírköveket, mások kidöntik és eldobják őket az árokba, vagy széttörik azokat, és az új síremlék alapjaként használják fel. Nem tudják, hogy helytelen cselekedetükkel nem csak őseiknek de saját maguknak is ártanak, és senki sincs, aki őket e cselekedetükben megállítaná. Már a 80-as években tiltakoztam ez ellen a Ľudové noviny hasábjain, ennek ellenére a rombolás napjainkig folytatódik. Viszont örömmel látom, hogy temetőnk védelmében igen erélyesen lép fel szülöttünk, pilisi kultúránk kedvelője, tisztelője, és lelkes gyűjtője Gaján Vilmos81. És többen is vagyunk. Csak nehogy úgy járjunk, hogy mire mindenkit meggyőzünk, addig az értékes és semmivel sem pótolható szlovák és német nyelvű síremlékeinkből már csak fotóalbumokba beragasztott képek lesznek.
Temetőnk kezdeti éveiből semmi sem maradt. Lehet, hogy azért, mert azokban az időkben csak fából készítették a keresztet. Még a 19. század első feléből is alig maradt valami. 1850-től kezdve már több kősíremlékünk van. Gyönyörű bizonyítékai annak, hogy itt szlovákok és németek éltek:
Tu otpočívá Martinák János nar: v roku - 1855. zemr: v ro - 1911. Svatem pokoji nech otpočívá (Itt nyugszik Martinák János szül: 1855-ben, megh: 1911-ben. Nyugodjék szent békességben); TU SZPOČIVÁ SV. POKOJI HUDYESCEK MIHÁL AJ Z MANZSELKU. ZIL... UM. R. 1930. POKOJ PRAHU (ITT NYUGSZIK SZENT BÉKESSÉGBEN HUDYESCEK MIHÁL A FELESÉGÉVEL. ÉLT... MEGH. 1930-BAN. BÉKE PORAIRA.; NR. 1895 M. GY. U. 1935 (Sz. 1895 M. Gy. M. 1935); Tu otpocsiva f pokoji RUSZNYÁK JOZEF, narogyil sza 1875 dec. 11-ho, zemrel 1940 decembra 9-ho (Itt nyugszik békességben RUSZNYÁK JOZEF, született 1875. dec.11-én, meghalt 1940. december 9-én.)... Az, aki mindezt tönkreteszi, vajon tisztában van-e a tettével?
Természetesen, mindez határtalanul mély tudatlanságból fakad. Mit lehet velük tenni? Megpróbáljuk nekik kifejteni, hogy nem illik megsemmisíteni szüleik, dédszüleik emlékét. És addig is, amíg felfogják, Gaján Vilmossal együtt azt kívánjuk nekik, hogy „pilisi babonánk szerint kísértse őket az elhunytak lelke...”, azoké, akiknek emlékét barbár módon megsemmisítették.
Ami a sírkövek szövegét illeti, azok híven tükrözik a faluközösség életének korabeli állapotát. A múlt századi sírköveken gyakran váltják egymást szlovák és német feliratok. Szlovákból van több, németből kevesebb. Ilyen volt a lakosság összetétele is. Ahogy a németek fokozatosan elszlovákosodtak, úgy csökkent a német nyelvű sírfeliratok száma. A 19. sz. utolsó évtizedeiben szinte már csak szlovák feliratok fordulnak elő, mivel a németek utódai is szlovákul írtak: Tu otpocsiva Hofner Istvan Zemrel roku 1902 Zsil 52 roki.
MM2.tif
A 20. század elején egyre több magyar nyelvű felirat jelent meg tősgyökeres szentkeresztiek sírfeliratain, ami teljességgel érthetetlen lenne akkor, ha nem ismernénk ennek okait. 1945 után a sírfeliratok csak magyar nyelven íródtak! Kivételt csak néhány sír képez. Külön figyelmet érdemelne e szövegek írásmódjának, helyesírásának elemzése.
Ám ez csak egy rövid kitérő volt a kánoni vizitáció témájából. A temető, mint téma, külön tanulmányt igényelne, történetének részletes feldolgozását.
b.) A templomunkról a kánoni vizitáció során feljegyezték, hogy „Új tornya van bádogkereszttel”. Említettük már, hogy a templomtornyot 1803-ban építették. A jegyzőkönyv továbbá arról szól, hogy a templomtoronyban három harang található:
140 fontos harang Szent Vince tiszteletére
70 fontos harang a Szent Kereszt tiszteletére
24 fontos harang a Boldogságos Szűz Mária tiszteletére, a pálos atyák áldásával.
Ezen a helyen említjük meg, hogy a legkisebb (és legidősebb) harangon a következő szöveg áll:
JOHANNES KHOLL GOSS MICH IN PEST 1766.
A középsőn ezt olvashatjuk: IN HOC SIGNO VINCES (Ebben a jelben győzedelmeskedsz). FUNDIT FRANCISCUS WALSER PESTINI 1860. REVIVIT PER IGNATIUM CSERVEN PAROCHUM.
A dátum és a szöveg alapján ítélve olyan harangról van szó, amely 1817-ben még nem volt a toronyban. Az eredetivel valami történhetett, így kicserélték. Mindez későbbi időkben történt, amikor már Červeň plébános szolgált itt.
A legnagyobb harangnak volt a legmozgalmasabb „élete”. A 19. sz. végére megrepedt, így 1896-ban ki kellett cserélni: A falu hívői adták rá a pénzt. A következő szöveget írták rá: „A pilisszentkereszti r.k. hívek adománya. Öntötte a budapesti szivattyú és gépgyár rt. Ezelőtt Walser Ferenc. 1896 (2314. sz.).”
Már ez a harang sincs a toronyban, mivel Székely (eredetileg Spiegelhalter) Tóni szemtanú szerint az első világháború idején elvitték a katonák. Ez akkoriban országszerte így történt. Nálunk is összeszedték az üstöket és a nagyobb fémtárgyakat. Ágyúkat öntöttek belőlük. Legnagyobb harangunkból is. Az emberek a templom előtt álltak, amikor elvitték. „Úgy zúgott, mikor repült le a toronyból. A templom előtt akkor még csak föld volt. A harang félig belefúródott”. - emlékszik vissza Tóni. De ez már a következő század történetéhet tartozik.
Bár ezek a jegyzőkönyvek az egyház szemszögéből íródtak, mégis kivehető belőlük a falu akkori lakóinak sorsa, élete. Mindenekelőtt a már említett mérhetetlen nyomorúság. A jegyzőkönyvben ez áll. „... a főoltár melletti örökmécses csak ünnepnapokon és hó elején világít, mivel a szegény egyházközség a mécsest folyamatosan éltetni nem képes”. Szinte hihetetlen. Megjegyzik, hogy a plébánián megtalálható”a szent kereszt” maradványa mint elöljáróink ajándéka.
c.) „A kálvária faoszlopokon áll”. (mai napig „öreg kálváriaként” emlegetik annak ellenére, hogy már régóta áll az új, kőből készült). Azt írják továbbá, hogy „Valamikor virágkorukat élték a búcsújárások, de már eljárt felettük az idő, pedig szükség lenne rájuk, mert május 3-án ehhez a kegyeletosztó kereszthez közel 2000 ember készül a szomszédos és távolabbi helységekből papokkal kísért zarándoklat, körmenet formájában.”
d.) „Az egyházközség lakossága szlovák nemzetiségű. Kb. a negyedét németek alkotják. Egymás között szlovákul beszélnek. Az egyház utasításait betartják. Az összejöveteleken jelen vannak. Sokan az énektanításra is eljönnek. A templomban némelyek énekelnek, de nem mindannyian. Nyáron a megszentelt napokon sokan gyűjtenek szedret, szamócát, gombát, és más erdei terméseket, ezeket aztán a városban eladják, így az emberek nagy része az egyházi szertartásoktól távol marad. Ökreiket és lovaikat nem bízzák a községi pásztorra, hanem legtöbben maguk legeltetik bitangul a falu határában. Délutánonként a fiatalok közül kevesen járnak templomba, de a kocsmában mind az idősek, mind a fiatalok összejönnek. Morognak a közös énekes misék ellen, a hitoktatás ellen, mert az egész órán keresztül tart, és nem tekintik istentiszteletnek”. „Továbbá megemlítik, hogy a szentmisék nyáron 9-kor, télen 10-kor kezdődnek. A miseruhák színére, tisztaságára vigyáznak...”. Megemlítik az 1800-ban épült plébániát is, hogy akkor náddal fedték be, később szalmával.
e.) „A szülők nem naivak, az időszaki dolgokban nem járatlanok, számuk nagy, de nem ismerik a megváltáshoz vezető utat. A gyerekeikkel szemben engedékenyek, nem tanítják meg nekik Krisztus törvényeit. Kevés figyelmet szentelnek az iskolának. A hittan tanításának idején üres a templom. Némely állapotos anya meggyón. A védőszent napján sokan jönnek össze áhítatra, de sokan vita és veszekedés céljából. Lelki ügyekben szót fogadnak a papnak, de azt a csekélységet, amit nekik kellene a pap felé nyújtaniuk, eléggé hanyagul végzik. Nincsenek itt közismert bűnözők és vegyes házasságok sem. Mélyen vallásosak. A kilencedeket nem tartják be. Néhányszor próbálkoztak már gyerekek beoltásával, de sokan irtóznak tőle. A betegek nem hanyagolják el magukat, a szomszédos falvakban lévő orvosokhoz járnak”.
f.) A lakosság száma:
Vallásukat gyakorlók: 459
Vallásukat nem gyakorlók: 286
Összesen: 745
Házasságok száma: 150
g.) A plébános neve Andrej Czimboray, a Trencsén megyei Udič-ban született. A prievidzai grammatikai iskolában és a komárnoi humán iskolában tanult, Pozsonyban és Nagyszombaton végezte el a filozófiát (újonnan kinevezett pap).
h.) Az iskola. 1815-ben építették. Nádfedeles, egy tanterme van 130 tanuló részére. Egy tanítói lakásszoba, istálló, hálószoba, kamra, és konyha tartozik hozzá. Kőből épült. Hat - viszonylag nagy - üvegablaka van.
i.) Tanterem: viszonylag tágas és kényelmes. Az iskolaköteles gyerekek száma több mint 130, de a szülők nem küldik őket iskolába egyrészt hanyagság miatt, másrészt azért, mert nincs mit rájuk adni. Tudniillik mindannyian mérhetetlen szegénységben élnek. (Lám a kánoni vizitáció is alátámasztja megállapításainkat).
HISDOM-8. jpg
j.) Tanító és kántor: Jozef Čeitey, jó képességekkel rendelkező ember volt, de más helyre költözött, így most új tanítót keresnek. Olyat, aki a jegyzői feladatokat is képes lenne ellátni. Az iskola elemi fokozatú, a tanítási idő 2 és fél óra délelőtt, 2 és fél óra délután. Látogatóinak száma állandóan változik, mert mindez a szülőktől függ. Kb. 36 gyerek látogatja szorgalmasan, ebből 26 jól tanul. A téli iskola legfeljebb négy hónapig tart, azután az egész nyár folyamán egy gyerek sem jár iskolába.
k.) Templomszolga: Ján Havelka, 47 éves, nős (10 frt-ot kap).
l.) Harangozó: Ugyanaz az ember, mint aki a tanító. A tanító kötelessége a harangozás és ünnepnapokon a templomban kell szolgálnia.
m.) Sírásó: Šimon Ďurček. 6 láb mély (1 láb = kb. 30 cm - a szerző megjegyzése) sírgödröt ás. Kis temetésért 30 krajcárt kap, a nagyért 1 forintot.
n.) Bábaasszony: (nálunk babica, azaz szülésznő - a szerző megjegyzése) Anna Pavleňáková.
Elrendeljük: „A pap hirdesse isten igéjét - és mivel a hívők két nemzetiségűek, két egymást követő vasár- vagy ünnepnapon szlovák nyelven, a harmadik vasár- vagy ünnepnapon németül!” (Érdekességképpen megjegyzem, hogy az eredeti jegyzőkönyvben a „harmadik” szót áthúzták és kijavították „hatodikra” míg az „ünnep” szót, „nem”-re javították - a szerző.) „Gondoskodjon arról, hogy minél hamarabb találjanak megfelelő iskolamestert, és mivel a jegyzői hivatal gyakran gátolja a tanító munkáját, akit a község fizet, e kötelessége alól mentse fel.”
1817. szeptember 6-án
Jozef, fehérvári püspök
x               x               x
Jozef Vurum székesfehérvári püspök utasításából sugárzik a bölcsesség és a népünk iránti szeretet. Megérdemli tehát, hogy részletesebben is megismerkedjünk vele.
Jozef Vurum - magas rangú
egyházi méltóság és történész82
(Nagyszombat, 1763. 11. 27. - Sládečkovo, 1838. 05. 02.)
Édesapja Jozef Vurum iparos, édesanyja Anna Mária Hadlinová. Gimnáziumi tanulmányait Nagyszombaton és Trencsénben végezte, teológiát Nyitrán és a bécsi egyetemen tanult, 1788-ban szentelték fel r.k. pappá. Püspöki szertartásmester és titkár, 1791-től az egyháztörténet és jog professzora a nyitrai hittudományi szemináriumon, 1804-től kanonok és az egri főiskolák aligazgatója, 1810-től címzetes püspök és helytartói tanácsos, 1816-tól püspök Székesfehérváron, 1821-től Nagyváradon, 1827-től pedig Nyitrán.
Jelentős egyháztörténész, egyházi iskolák és karitatív intézmények mecénása, érdemeket szerzett a nyitrai lányiskola építésében. Zsolnán a volt jezsuita kolostort átépíttette és az 1831-es kolerajárvány idején elárvult gyerekek részére árvaházat alapított benne. 120 000 arannyal az árvaház fenntartását szolgáló alapítványt hozott létre. Arra törekedett, hogy az egyházi és a világi szervek között jó legyen a kapcsolat, tagja volt a magyar országgyűlésnek. 1822-ben a pozsonyi zsinat kiváló vezetője, 1825-ben ellentétbe került a liberálisokkal a megyei hivatalnokok választásának kérdésében és elérte, hogy az egyik alispánnak katolikusnak kell lennie.
1792-ben társalapítója a Bernolák-féle szlovák tudós társaság nyitrai tagszervezetének, melyet Nyitrára való visszatérése után úgy kívánt újjáéleszteni, hogy 1838-ban Nyitrára költöztette Ján Neugebauer nyomdáját, egy házat bocsátott rendelkezésére és anyagilag is támogatta. Mecénása volt a Szlovák irodalmat és beszédet kedvelők körének. Sok időt szentelt a történelemnek, létrehozta a székesfehérvári, a nagyváradi és a nyitrai püspöki levéltárat. A nyitrai püspöki levél- és könyvtár gazdag anyagát felhasználta az egyházmegye történetének feldolgozásához. Ez a munka egyike az ilyen jellegű művek sorának. A nyitrai püspökség és püspökeinek története c. fő művében a régebbi nézetek kritikai feldolgozását adja. Egyházi irodalmat is írt.
Tényleges belső titkos tanácsos, 1836-ban kitüntették a Szent István Rend középkeresztjével és nemesi rangra emelték. Tehát az 1817-es kánoni vizitáció jegyzőkönyve, melynek magyar másolata a plébánia könyvtárában van elhelyezve, értékes dokumentum, mely sok mindent elárul számunkra őseink akkori életéről és községünk korabeli viszonyairól. Azokban az időkben - és még sokáig - a házakat nád fedte, vagy még gyakrabban rozsszalma. Az emberek földműveléssel, szőlőtermesztéssel, kertműveléssel, mész- és faszénégetéssel, baromfi- és állattenyésztéssel, favágással és annak feldolgozásával, de gomba-, szeder-, szamóca- és egyéb termések szedésével is foglalkoztak. Az erdőből és mezőből éltek.
Az 1829. évi kánoni vizitációról
A következő kánoni vizitációra, melynek jegyzőkönyvét plébániánk megőrizte, 1829-ben történt. E helyen a jegyzőkönyvnek csak azon részeit említjük, melyek valami újdonságot tartalmaznak a fentebb említett helyzethez képest. Többek között egy figyelemre méltó követelmény hangzik el benne, mely szerint ebben a faluban mindig olyan papnak kell lennie, aki jól tud beszélni szlovákul és németül, mert csak egy ilyen pap tudja híveinek a gyónását meghallgatni. A hitoktatás szlovák és német nyelven történik.
Figyelemreméltó, hogy „1821-től az örökmécses már szünet nélkül világít, mikor is e cél érdekében külön alapot hoztak létre”.
Változás állt be a pap személyét illetően is. Az előző pap, Andrej Czimboray, ugyanis 1825-ben meghalt. „Jelenleg Jozef Thurzo a plébános, magyar nemzetiségű nemes. 43 éves. A pozsonyi királyi akadémián tanult. 18 éve tevékenykedik papként (Szentkereszten 1825-től - a szerző megjegyzése). Egyformán beszél szlovákul és németül, magyarul közepesen.” Ennek a papnak magyar nemzetisége több mint vitatható, ha a magyart csak „közepesen” beszélte, de jól tudott szlovákul és németül. Ő valójában „uhorský” (erre, sajnos, nincs magyar kifejezés, magyarra nem fordítható) nemes volt, és ebbe a körbe tartozónak vallották magukat a szlovák nemesek is.
!!! Új fotó !!!
- templombelső -
A vizitációt végzők azt kérdezték a paptól, meghalt-e valaki a faluban az utolsó kenet szentségének feltétele nélkül. A pap erre ezt válaszolta: „Senki, kivéve két férfit, akiket sziklák nyomtak agyon, egy nő pedig éjszaka beesett az árokba”. (A két férfi balesete minden bizonnyal kőbányában következett be, ami arról tanúskodik, hogy a kőbányák, a kemencék és a mészégetés falunkban már akkor is a mindennapok része volt. Sőt, mi több, ezeknek a tevékenységeknek ekkortájt már fél évszázados hagyománya van - a szerző).
A papról elhangzik, hogy „hetente ellenőrzi az iskolát, betekint a tanítás módszereibe”. A szülőkről megállapították, hogy „tisztelik a papot, de a gyerekeket rendszertelenül küldik iskolába. Ők maguk sem ismerik a megváltásukhoz vezető utat, ezért gyermekeiket sem az egyház törvényei szerint tanítják, illetve nevelik. Egyébként ez az állapot bizonyos mértékig az ő mérhetetlenül nagy szegénységükkel magyarázható”.
Kérdés: „Próbálták-e és milyen sikerrel beoltani a gyerekeket?”
Válasz: „Szép sikerrel... Minden eszközzel próbáltam rábeszélni őket ennek az áldásos intézkedésnek az igénybevételére...” - felelte Thurzo plébános.
„A tanító Matej Šušič. Csobánkáról került ide, ismeretei megfelelőek és szorgalmasan tanítja a gyerekeket”. Szó van itt még egy tanítóról, neve František Bajer. „Szerény képességekkel rendelkezik, csak szlovákul tud, feladata az iskolai tanítás, fizetése 25 frt.”
Az iskoláról a következőket írják: „Az iskolatető nagyon rossz állapotban van, az eső befolyik a terembe. Egy helyiség el van különítve a tanítói lakástól, a gyerekek részére ez elegendő. Az iskolát 50 gyermek látogatja, de az iskoláskorú gyerekek száma ennél magasabb. A szülők ugyanis nem küldik őket iskolába, egyrészt hanyagság, másrészt a ruhák és könyvek hiánya miatt, mert mindannyian mérhetetlen szegénységben élnek”.
„Van az egyháznak egy szolgája, Jozef Slaninka. Vasár- és ünnepnap segít a szentmiséken, az egyházközségben ezért 10 frt-ot kap.”
A bábaasszony (szülésznő): Drobinovka (azaz Drobinohová - a szerző megjegyzése).
A lakosság száma:	Meggyónt: 625 ember
				Nem gyónt meg: 275 ember
				Összesen: 900 ember
Elrendeljük:
„...a morva ágyast, - aki itt él az egyik lakossal, akit felesége már rég elhagyott - ki kell tiltani a községből”.
Iskolai könyvekre az uraság 20 forintot ajánlott fel önként.
Pilisszentkereszt község plébániáján, 1829. szeptember 17-én
Ignác Petrík püspöki titkár
A pilisszentkereszti plébánia bevételeinek
elszámolása 1829. szeptember 1. és 17. között
							frt.	kr.
1. Perselypénz a pénztárnapló szerint 		60	42
2. Harangozás					2	24
3. Büntetésből					1	-
4. Különféle más bevételek				12	30
					Összesen:	76 frt.	36 kr.
Az 1829. évi tanulók névsora
Mindezek után bizonyára érdekes lesz elolvasni annak a 45 szentkereszti gyereknek a névsorát (a már említett 50-ből), akik 1829-ben jártak iskolába, és akiket Matej Šušič és František Bajer tanított. Ezek a következő tanulók voltak:
1. Anna Bučánska		23. Helena Kosnovská
2. Štefan Černošík		24. Anna Lacherová
3. Helena Ďuráková		25. Eva Liková
4. Helena Ďurčeková	26. Eva Majneková
5. Martin Fuhl		27. Anna Majničová
6. Rozália Fuhlová		28. Jozef Malzhacker
7. Tereza Glücková		29. Peter Nepl
8. Tereza Heinrichová	30. Jozef Oxenmayer
9. Tereza Heinrichová	31. Helena Papučková
10. Helena Holešová		32. Jozef Pikler
11. Katarína Holešová	33. Juraj Prigl
12. Pavol Holzapfel		34. Mária Priglová
13. Anna Horňáková	35. Juliana Róková
14. Katarína Hranková	36. Mária Rusnáková
15. Mária Hranková		37. Katarína Schillingová
16. Johana Javornická	38. Alzbeta Schmidtová
17. Anna Juhlová		39. Helena Schótová
18. Helena Kadlecová	40. Helena Slaninková
19. Mária Karichová		41. Margita Sovová
20. Katarína Kollárová	42. Ján Stürzer
21. Anna Kosnovská		43. Mária Trkalová
22. Eva Kosnovská		44. Mária Urbanková
			45. Anna Žáčková
Pilisszentkereszt lakosságának
általános összetétele 1829-ben
Tekintsük át Pilisszentkereszt összlakosságának alakulását 1829-ből. Ezeket az adatokat a Pest megyei Levéltárban83 találjuk meg:
„Kivonat Pest megye lakosságának 1829. évi összeírásából”:

Falvak száma:			1
Házak száma:			131
Családok száma:		152
Férfiak csoportosítása:
Hivatalnokok
és tiszteletreméltó férfiak:	1
Polgárok és iparosok:		4
Nemesek szolgálói:		2
Parasztok:			50
Zsellérek, kertészek
és vegyesen:			134
Fiúk:				204
Asszonyok és lányok összesen:	418
A fent említettek összesen:	813
Kor szerint 1-17 éves:		181
Nős 17-40 év között:		44
Nőtlenek és özvegyek:		22
40 év felettiek:			5
Vallás szerint:
Katolikusok			395
Kiszolgált leszereltek:
Nősek:				4
Növekedés:
Születés révén:			4
Csökkenés:
Elhalálozás
következtében:			26
Felügyelet alatt:		143

Érdemes áttanulmányozni ezeket az adatokat és elgondolkodni felettük. Sok érdekességről tanúskodnak. Döbbenetes például, hogy csak öt olyan „öregember” van az egész faluban, aki több mint 40 évet élt meg! Az elődeink mérhetetlen nyomoráról szóló történetek valóban nem légből kapott állítások csupán!
A következő - sorrendben már a negyedik - kánoni vizitáció 1839-ben történt, az ötödik 1868/9-ben. Ezek latin nyelvű jegyzőkönyvei a székesfehérvári püspöki levéltárban találhatóak és sok érdekességet őriznek községünk életéből.
Az 1868/69-es tanévben rendszeresen iskolábajáró 6-12 éves gyerekek névsora
Latinul				Szlovákul
1.	Kosznovszky Petrus		Peter Kosnovský
2.	Spieglhalter Antonius		Anton Spiegelhalter
3.	Hornyak Feliksz			Felix Horňák
4.	Kosznovszky Martinus		Martin Kosnovský
5.	Pavlenyak Georgius		Juraj Pavleňák
6.	Csierny Rudolphus			Rudolf Čierny
7.	Szeifert Ludovicus			Ľudovít Seifert
8.	Galda Michael			Michal Galda
9.	Hofferek Josephus			Jozef Hoferek
10.	Halusitz Petrus			Peter Halušic
11.	Kadlecz Ambrosius		Ambróz Kadlec
12.	Kadlecz Josefus			Jozef Kadlec
13.	Martinyak Thomas		Tomáš Martinák
14.	Simonkovics Stephanus		Štefan Šimonkovič
15.	Klausz Gebhardus		Gebhard Klaus
16.	Glück Petrus			Peter Glück
17.	Urbanits Joannes			Ján Urbanič
18.	Papucsek Martinus		Martin Papuček
19.	Kohut Stephanus			Štefan Kohút
20.	Hofferek Paulus			Pavol Hoferek
21.	Fritz Josephus			Jozef Fric
22.	Kozák Josephus			Jozef Kozák
23.	Cserveny Ignatius Carolus	Ignác Karol Červeň
24.	Weinczierl Eugenius		Eugen Weinzierl
25.	Guba Toames			Tomáš Guba
26.	Szeifert Bonifacius		Bonifác Seifert
27.	Hrankó Josephus			Jozef Hranko
28.	Papucsek Stephanus		Štefan Papuček
29.	Speglhalter Michael		Michal Spiegelhalter
30.	Glück Joannes			Ján Glück
31.	Kosznovszky Josephus		Jozef Kosnovský
32.	Glück Michael			Michal Glück
33.	Glück Stephanus			Štefan Glück
34.	Hornyak Michael			Michal Horňák
35.	Hurta Martinus			Martin Hurta
36.	Spieglhalter Georgius		Juraj Spiegelhalter
37.	Kosznovszky Maria		Mária Kosnovská
38.	Soth Helena			Helena Šótová
39.	Hurta Carolina			Karolína Hurtová
40.	Soth Maria				Mária Šótová
41.	Papucsek Carolina		Karolína Papučeková
42.	Glück Veronica			Veronika Glücková
43.	Rusznyak Maria			Mária Rusnáková
44.	Klausz Veronica			Veronika Klausová
45.	Balog Veronica			Veronika Balogová
46.	Galda Maria			Mária Galdová
47.	Papucsek Carolina		Karolína Papučeková
48.	Papucsek Christina		Kristína Papučeková
49.	Pilat Carolina			Karolína Pilátová
50.	Cigler Anna			Anna Ciglerová
51.	Glück Elisabetha			Alzbeta Glücková
52.	Kosznovszky Maria		Mária Kosnovská
53.	Kadlec Rosalia			Rozália Kadlecová
54.	Sóth Hellena			Helena Šótová
55.	Vlasak Theresia			Tereza Vlasáková
56.	Klein Elisabetha			Alzbeta Kleinová
57.	Balogh Adelhaid			Adela Balogová
58.	Kosznovszky Eva			Eva Kosnovská
59.	Weinczierl Paulina		Pavlína Weinzierlová
60.	Tomcsek Catharina		Katarína Tomčeková
61.	Weinczierl Maria			Mária Weinzierlová
62.	Fritz Veronica			Veronika Fritzová
63.	Glück Aloisia			Alojzia Glücková
64.	Balogh Elisabetha		Alzbeta Balogová
65.	Bucsanszky Paulina		Pavlína Bučanská
66.	Glück Rosalia			Rozália Glücková
67.	Szendy Vilhelmina		Vilhelmína Sendyová
68.	Klein Sophia			Sofia Kleinová
69.	Likó Rosalia			Rozália Liková
70.	Heinrich Amalia			Amália Heinrichová
71.	Chiló Catharina			Katarína Chylová
72.	Glück Elisabeth			Alzbeta Glücková
73.	Roob Maria			Mária Róbová
74.	Hurta Maria			Mária Hurtová
75.	Zsacsek Veronica			Veronika Žáčeková
76.	Sóth Veronica			Veronika Šótová
77.	Huďecsek Catharina		Katarína Hudečeková
11old. tif
Vagyis, pontosan annyian voltak, mint a mi pilisaljai népmeséink (Drotár podrotuje slnečko, 1999). De még többen is lehettek volna, mert a jegyzőkönyvben azt írják, hogy „15 fiú és 23 lány az iskolát nem látogatta”. Érdekes dolog rátekinteni a baloldali oszlopban neveink latin-magyar bejegyzésére és látni az eltorzított - ma már így állandósult - alakjukat. Ezért is közlöm a jobboldali oszlopban a helyes szlovák írásmódjukat. Figyelemre méltó azoknak a férfi és női keresztneveknek a gazdag választéka, amellyel falunk rendelkezett a 19. században. Lehet, hogy érdemes lenne példaként kezelni őket, válogatni belőlük és ebből egy szép hagyományt kialakítani.
Mit írtak mások - rólunk?
Községünk a múltban időnként egyes személyek és kutatások figyelmének a tárgya volt. Ilyen személyek voltak például Örkényi Ferenczy József, Galgóczy Károly, Borovszky Sámuel, Dósa István, Rexa Dezső és mások. Általában azért foglalkoztak velünk, mert valamilyen terjedelmesebb művön, települések névsorán, monográfián, vagy annak a megyének a történetén dolgoztak, amelybe a mi falunk is beletartozott. Községünk statisztikai adatainak lejegyzésére az egyház esetében a kánoni vizitációk és az anyakönyvek adtak alkalmat, a világiak esetében pedig a népszámlálás, lexikonok készítése és egyebek.
Bár ezek a források - mint arról a következőkben meggyőződhetünk - gyakran torz képet festenek rólunk, célszerű lesz velük megismerkednünk. Fenntartással kell kezelnünk őket, gondosan el kell választanunk az „ocsút” (akaratlanul vagy szándékosan eltorzított adatokat) a „tiszta magtól” (értékes, valós adatoktól). Néhány a valóságtól feltűnően elrugaszkodó eltérésre az alábbiakban rámutatunk.
Az első mű, amelyet kritikus szemmel vizsgálunk, Örkényi Ferenczy Jósef: Pest Pilis és Sólt vm. névtára c. munkája 1844-ből. Ebben falunk nevének címszava alatt a következőket találjuk:
„Szent Kereszt (Pilís Sz. Ker.)
Vörösvár és Pilís Szántóhoz Ékra, a Pilísi nagy hegy tövében Nkt felől. Pesthez 4 m.f. NnytÉknak (1 magyar mérföld = 8.354 m - a szerző megj.).
Mi módon lett pedig Sz. Kereszt faluvá; rövid története ez: A „Pilísi hegy” Szántó felé hajló oldalán vár vólt. Ezen vár alatt Sz. Pál szerzeteseinek (Paulinusoknak) Klastroma.- Először csak egy kis templomot vagy kápolnát épített ezen Klastrom elébbi helyén Eusebius remete Pál 7-ed magával, 1250. Esztben, és azon Kápolnát Sz. Kereszt tiszt. El nevezte. Mellette pedig a Kápolnának 3-as barlang vólt, azután Klastromot is épített, későbben pedig Házak is épültek körülte, s így lett végre a Sz. Kereszti Kápolna, faluvá.
Más oldalán is a hegynek Ék Nnyt felé, épült azután, ugyancsak a „Paulinusok” Klastroma és Sz. Léleknek neveztetett. Mellyet IV. László (vagy Kún László) a Benedek völgyi palotából épittetett, későbben úgy épült azután Sz. Lélek nevű falu ugyan ott, melly esik túl a Pilísi nagy hegyen, Esztergom Vármegyében.84 (lásd ezekről Bél M. nagy munkáját III. Tom. 89. lap.)
Régenten birták tehát Sz. Kereszt falut, maguk a Paulinus Atyák, most tartozik a Maróthi Hitbeli Alapítványhoz (Fundus Religionis).
Lakosai Sz. Keresztnek fele Sváb, fele Tóth, ösz. számok 900. Kik mind tiszta Róm. K. hitüek, s mint E. Egyh.kuak van templomok, a Sz. Kereszt feltaláltatása tiszt. s új Pap M. házok 1800-ban állott fel.
Bírnak 5 5/8 Jobbágyi Telkeket.”
Örk. Ferenczy Jósef, 1844
Mi, akik már sok mindent tudunk községünk és közvetlen környezetének történetéről, rögtön észrevesszük, hogy Ferenczy leírása számos pontatlanságot, meseelemet tartalmaz, hasonlít Anonymusnak, III. Béla jegyzőjének a meséihez. Rögtön az első mondat valamilyen várat emleget, amely állítólag a Pilis szántói oldalán állt. Állítólag Árpád vára lett volna. Mi, pilisiek, akik nemegyszer keresztül-kasul bejártuk a Pilisnek ezt a területét, soha semmilyen várnak a nyomát sem fedeztük fel. A dolgot akár el is felejthetnénk, ha ezt a mesét a múlt században, de még az 1900-as évek elején is nem vették volna halálosan komolyan. Ismert ugyanis községünk körbélyegzője 1880-ból (lásd e sorok fölött), mely belső körében ábrázolja ezt a (valójában sohasem létezett!) várat. Alul középen a vár leereszthető rostéllyal felszerelt nyitott várkapu, felette pedig két bástya között háromszög alakú pajzs áll kettős kereszttel. Az említett 24 mm-es kisebb és 35 mm-es nagyobb kör közötti mezőben a következő szöveg olvasható: PILISSZENTKERESZT KÖZSÉG PECSÉTJE 1880.
SLO70. tif
Aztán húsz évvel később, kisebb eltérésekkel, újra kiadják ezt a pecsétet, most már PEST-PILIS-SOLT-KISKUN VÁRMEGYE PILISZENTKERESZT KÖZSÉG * 1900 *, szöveggel és a kapuban már nem látható a leereszthető rostély.
SLO69. tif
Mit gondolunk erről? Temesváry (Kékesi) Alajos, a történelmi elbeszéléseket tartalmazó „Régi Pilis vm. történelmi rejtelmei” c. sorozat szerzője így vélekedik erről: „Szegény, jó, öreg Pilisünk. Még mit nem fogna reá a tudomány! Hogy ő várat cipelt volna valaha öreg hátán. Ugyan kinek, ugyan minek kellett volna ez a vár?”
Lehet, hogy Temesváry nem sejtette, mi annál többet tudnánk erről beszélni… Ami ezután következik, az a tények és a téves állítások egyvelege. Igaz, hogy a hármas barlang a szántói oldalon létezik, a kápolnát is a pálosok építették…, és a kápolna körül valóban felépült a falu. Csakhogy ez a kápolna sohasem állt a „hármas barlang mellett”, de a kolostor sem. Ráadásul a pilisi kolostort a francia cisztercita szerzetesek már 1184-ben kezdték építeni, míg a pálosok csak 1250-ben alapították a rendjüket. Arról nem is szólva, hogy a ciszterciek kolostorukat nem a hármas barlang mellett, hanem attól vagy + km-re építették, Summa summarum, ez a szöveg sem az időpontok, sem pedig a helyszínek meghatározása tekintetében nem stimmel. Sőt, a szerző még olyan dologban is téved, mint a szlovákok és németek lakosságon belüli aránya, pedig a helyes arányról képet kaphatott volna a helyi plébánián a kánoni vizitációk jegyzőkönyveinek másolataiból.
Egyik mondata viszont nagyon izgalmas ismeretet tartalmaz. Mégpedig az, amelyik arról szól, hogy az egykori Bítovec, a mai Huta, kataszterében szereplő pálos kolostort „IV. László (vagy Kún László) a Benedek völgyi palotából épittetett …” Vagyis, szerinte is valaha létezett itt Benedek-völgy, a völgyben pedig bencés kolostor állt!
Valóban, a mi „kolostorunk” (Klášter) helyén 1184 előtt egy bencés kolostor állt. Hogy a francia cisztercita szerzetesek milyen állapotban találták itt ebben az évben, hogy romokban hevert-e, vagy csak üresen állt, kitéve az enyészet kénye-kedvének, azt egyelőre nem tudjuk. Jó lenne erről többet tudni. Azonban Ferenczy abban ismét téved, hogy a hutai kolostort „annak a palotának köveiből építették” volna, „amely a Benedek-völgyben állt”. Hiszen ennek helyén már 1184-ben a ciszterciek a maguk kolostorát kezdték építeni, részben a bencés kolostor alapjain, részben pedig annak anyagát felhasználva. A pálosok rendje csak 66 évvel később alakult és akkor sem kolostorépítéssel kezdte. Mire a pálosok kolostort kezdtek építeni, akkorra már a Pilis hegy aljában egykor álló bencés kolostor bele volt építve a pilisi apátság cisztercita kolostorának falaiba. Vagyis Ferenczynek ez az állítása ésszerűtlen és elfogadhatatlan.
Érdemes megfigyelni, hogy Ferenczy következetesen Pilís-nek (így, hosszú í-vel!) nevezi a Pilist, ahogy a helyi lakosok nevezik.
DEDZPIL6. jpg
Csodálatra méltó egybeesés
Lassan már eljutunk abba a korba, amely szinte „kézzel elérhető”! A temetőben megérinthetjük azokat a sírköveket, amelyeket hajdani őseink állítottak. Olyan ez, mint a kézfogás. Elolvashatjuk azokat a szövegeket, amelyeket ők véstek a kemény kőbe; közvetlen kapcsolatba kerülünk keserű érzéseikkel, gondolataikkal. Közöttünk élnek még a legidősebb, legtapasztaltabb földiek, akiknek emlékezete a legmesszebbre nyúlik, egészen oda, azokba az időkbe… Bámulatos, milyen messzire nyúlik vissza az emberi emlékezet! Milyen feltűnő összhang lehet e között az emlékezet és a történész tudós leírása között.
1978-at írtunk. A Szulka (újabban Szamosvári) családban ünnepi volt a hangulat. A ház ura, Sándor, és felesége, Kádi, 50. házassági évfordulójukat ünnepelték. Jelen voltak a szlovákiai rokonok is: Martin Bučanský és Katuša Sulková Kišovce községből. Szerencsémre én is ott voltam és meghallgathattam, hogyan emlékezett vissza Katuša néni községünk múltjára. Talán nem veszi rossznéven, ha az általa elmondottakat a szélesebb nyilvánosság tudomására is hozzuk. A következőket mondta:
- A nagyapám emlegette, hogy az ő nagyapja olyan széles gatyát és nagy kalapot hordott. A kalap karimája is széles volt! - Csak megjegyzem, hogy a nagypapa, aki ezt neki mesélte, 1921-ben, 71 éves korában halt meg. Ez azt jelenti, hogy 1850-ben született. Ha az ő apja akkor még csak 20 éves volt, akkor 1830-ban született, és azonos számítás szerint a nagyapa nagyapja 1810-ben született. Tehát, mikor hordtak nálunk a férfiak olyan széles gatyát és széles karimájú kalapot? Valamikor a 19. század 20-30-as éveiben. Katuša néni megjegyezte, hogy nagyapjának a nagyapja a morvaországi Hanácko-ból származott. (Ez már nem az első utalás arra, hogy községünknek közvetlen kapcsolatai voltak a morva területekkel. Ezt nem szabad figyelmen kívül hagynunk). Nézzük meg, mi történt vele, amikor még kisfiú volt.
- Az apja (ez az ember még valamikor a 18. században született!) elvitte őt Szántóra, leültette a töltésre, és azt mondta neki: „Ülj itt, hozok neked a kútból vizet.” Többé nem tért vissza. A kisfiú ekkor hét éves volt. Édesanyját nem ismerte. A szántói bíró magához vette szolgának. Libát, tehenet legeltetett nála, amíg legénnyé nem cseperedett, majd Pilisszentkeresztre nősült. - (Tehát, ez volt az a nagyapa, akinek az ükunokájától megtudtuk, hogyan öltöztek nálunk a férfiak a 19. Század 20-30-as éveiben - a szerző megjegyzése). És most következik a második „fejezet”.
- Nagyapánk - folytatja Katuša néni, - amikor 21 éves volt (1871-ben, hiszen 1850-ben született - a szerző megj.), elment katonának. Három évig császári katonaként szolgált. (Az egyszerűség kedvéért tegezzük őt, hiszen szülei fia volt - a szerző megj.). - Tehát a siheder, akinek még a bajusza sem serkedt, katonának állt.
- Három év múltán (1874-ben), egy késő estén valaki zörgetett szülei ajtaján. Kinyitják, az ajtóban egy bajuszos ember áll. Az apa, anya és lányuk Katka nem is sejtették, ki lehet az. Nálunk akkoriban a szobákban olyan fehér kemencék voltak, amelyeket a pitvarból lehetett fűteni. Mécsessel világítottak, amely a falban egy vakablakban állt. A mécses gyengén világított, a szobában csak félhomály volt.
- A különös vendég egy petróleumlámpát hozott magával. Kérdezte, hányan vannak. Azt mondták, hárman, de van egy fiuk is, akit már három éve nem láttak, katonának állt.
- És megismernék őt? - kérdezte a vendég.
- Hogy ne ismernénk meg! Hiszen mindenki ismeri a fiát! - válaszoltak a szülők. Azután a vendég éjszakai szállást kért. Adtak neki.
- Én vagyok a maguk fia - árulta el végül. - Tehát ő volt Katuša néni nagyapja. A néni így folytatta:
- Ez volt az első lámpa a falunkban Nem merték meggyújtani, féltek, hogy kigyullad tőle a ház. Akkoriban a szobákban a fagerendák egészen alacsonyan voltak, kívül a házakat pedig szalmával fedték.
x                    x                    x
Ez után a rendkívül érdekes beszélgetés után nézzük meg, mit ír falunkról az ismert magyar történész, Galgóczy Károly, az 1877-ben megjelent PEST-PILIS-SOLT-KISKUN megye MONOGRAPHIÁJA c. művében:
Pilis-Szentkereszt, tót község.Szántótól 1,2 mfld., egészen benn a pilishegy zugában, magas hegyek által környezett völgykatlanban, utolsó postája Vörösvártol 1,1/2 mfld. Ez is a török világban elpusztult hely. De régi korárol több emléket bir. A zordonan emelkedő meredek sziklás Pilishegyen állott a régi Pilisi vár. Utalok e munka I. részének 3 §-ára, a hol Pilismegye s a pilisi vár keletkezése leiratik. Bél Mátyás idejében látszottak még a várrom maradványi a Szántó felé néző hegyfokon. Ettől nem messze, a falutol egy negyed órányira észak-nyugoton ma is megvannak egy kolostor alapzat maradványai. Ennek keletkezéséről Bél a Paulinus-szerzet évkönyveire hivatkozással egész történetet mond el (8. Lap), 1250-re tevén annak építését; azt mondja, hogy azt a Buda melletti zárdábol heted magával ide jött Eusebius szerzetes építette három barlang mellett, a Szent-Kereszt tiszteletére szentelt kis templommal, melyet azután 4 évvel László király erdőkkel, földekkel s egyéb javadalmakkal ajándékozott meg. Ez nem egyez meg az általam a Pilisvár keletkezéséről kozlottekkel. Azonban mikor Bél ezeket irta, akkor nem volt még ismerve IV. Bélának Theiner által a vaticani pápai levéltárbol közlött adománylevele, mely szerint a pilisi vár és kolostor IV. Béla neje által a Sz. Klára szerzetesnők számára épült; s hogy a Paulinus atyák évkönyvei tévedtek, annál valószinübb, mert IV. Béla helyett Lászlót idézik, kinek uralkodása nem esik 1250-re, hanem később. De azért összeegyeztethető a dolog; mert valamint a Margit-szigeten több szerzetes zárda volt az apáczazárda körül, ugy itt is lehetett, sőt bizonyosan volt. Budától kezdve egész telepök mutatkozik itt a zárdáknak. A Pilishegy másik oldalán a már Esztergommegyéhez tartozó Szentlélek község határán is volt egy, szintén Paulinus zárda, melyet Bél szerint ugyancsak IV. Béla kezdeményezett s Kun László épittetett ki a benedek-völgyikirályi vadászkastély helyén, és romjai maig láthatók. Bármily homály fedje tehát a régi történelmet, annyi bizonyos, hogy itt vár, apácza s szerzetes zárda is volt. A barlangszerű oduk pedig, közel a romokhoz, néhány csepköves kis barlang most is megvannak. - A török világ után, jelesen a M. Terézia urbariumkor, 1770-ben, a mikor itt 5 20/32 telek iratott össze, a pesti paulinusok szerzetének birtokához tartozott a község, ezek rendjének megszüntetése után, a maróthi vallás-alapítványi uradalomhoz csatlakozott, melyhez most is tartozik.
A mostani község három oldalrol zárt s csak keletre nyitott magas völgyöbölben épült.Paplakának fekvése 1057 láb a tengerszin felett. Fő utszája egyenes téren van. 10 öl széles. Többi utszái keskenyek. A házak eleje nagyobbrészt gyümölcsfákkal kiültetett: de a házak sürün állanak. Az épitkezésre nézve most szabályzat áll fen, s csak engedély mellett lehet épitkezni; el volna rendelve az is, hogy az uj épületek zsindely vagy cseréptetőre épittessenek: de a népszegény, s nagyon keveset s azt is csak szalmatetőre építi; a mi még több: szürüs kertek s pajták nem lévén, rakományát a házak közt, sőt a szalmatetős padláson tartja. Lakos szám 893, kik 9 zsidót, 1 ó-hitüt s 3 ágostait kivéve, mind róm. Katholikusok, Szentkereszt feltalálására szentelt templommal s anyaegyházzal.Az anyaegyház a székesfehérvári püspöki névtár szerint 1800-ban keletkezett. A templom ezt megelőzte, mert a község előadása szerint, a falu: „1762-ben kezdett épülni, kis templomát a Sz. Pál rendü szerzetesek 1765-ben építették.
Valószinü tehát, hogy míg a Sz. Pál szerzetesek léteztek, azok vitték az isteni szolgálatot. Megszünésük után szerveztetett az anyaegyház. A templomban a nagy oltár felett egy nagy kereszt van.” A község pecsétje: apostoli kettős kereszt, egyfelől eke, másfelől gyümölcs; körirat: Sig. Communit Pilis-Sz, kereszt 1809. A községi ügyeket Szántóval egy jegyző látja el. Körjegyzői székhely: Szántó.
Határ kiterjedése 2884 kat. Hold, melyböl 382 h. szántó, 278 hold rét és kert, 45 h. szőlő, 10 h. közlegelő, 2035 h. erdő, a többi belső telek, út, stb. hasznavehetetlen. Tagosítás még nem történt. De már több izben tüzetett ki erre határidő: azonban a közalapitványi ügyészség által mindannyiszor halasztás eszközöltetett. Ekkép a birtok szerteszéljel van.
Dülők s határrész nevek, melyeket a régi történelem esetleges nyomai tekintetéből jegyzek ide: Pilishegy alatti, Sz. lélek-úti, kenderföldek a klastrom alatt, Felső-Stanovicskon, hárommezői rétek, schvabske vinohradi földek, a mészkemenczék megetti földek, a varga hátamegetti földek, a Paulenyák hátamegetti földek, uj-kalváriahegyi földek, patak földek. A határ általában hegyes, talaja agyagos, köves, nehéz miveletü, sovány, mely termésével a lakosság legszerényebb szükségletét sem elégiti ki. De nem is miveltetik s nem trágyáztatik szorgalommal; vaseke is még csak egy pár látható.
A csekély közlegelő arányositás nélkül használtatik. Szarvasmarha-tenyésztés gyenge; néhány lakos nevel tinót; igára tulnyomólag ökrök vannak; ló kevés és hitvány, sertés szintén, juh épen nincs. A szőlők igen rosz karban vannak; többnyire gyümölcsfákkalkiültetvék; ha ideje van, közönséges gyümölcs van aztán elég. Nemesítés nincs.
Napszámos s cseléd kapható: de kevésre van szükség; mert urasági gazdaság a határban nincs. Van egy patak malom a falu alsó végén. Mesteremberkép egy kerékgyártó, egy kovács és egy czipész, van egy vegyes kiskereskedő és egy szatócs. A lakosság fő élelemforrása a mészégetés, melyet Budapestre hord, azután az erdei munka;a nagy erdőségekben sok szép szerszámfa készül s szállíttatik onnan a szomszéd helységekbe. Az erdőségekben több forrás van, melyek a falu előtt egyesülnek, s vizök egy keskeny csatornán folyik a falun végig. Ezen csatorna szolgáltatja a szükséges vizet. Kutak a községben nincsenek. Rendesen mindig van vize: de egy malmon kjvül egyébre használva nincs.
Birtok adás-vevés évenként 5-6 fordul elő, többnyire szőlő, 5 frttol 50 frtig terjedő árban menő darabokban, egy Ľ telek ára 500-800 frt, házaké 100-300 frt. Vidékiek is vesznek néha. Zsidó birtokos is van kettő, egyiknek háza s Ľ telke, másiknak csak háza van. Nagy birtokos csak az alapitványi uradalom, ennek is azonban alig van 5 hold szántóföldje; a többi erdő.
Nos, ilyennek látta községünket az ismert magyar történész, Galgóczy Károly. Sulková Katuša néni az 1874 körüli időszakról beszélt, Galgóczy műve pedig 1877-ben jelent meg. Az anyagot ugyancsak 1874 táján gyűjthette hozzá. Mindketten szalmatetős házakat említenek és mindkét esetben nagyon hasonló kép rajzolódik ki falunk korabeli valóságáról. Olyannyira, hogy ez az egybeesés szinte csodálatra méltó.
Az 1848-as év
Az 1848-as forradalom viharos eseményei sem kerülték el Pilisszentkeresztet, annak ellenére, hogy falunk akkoriban még a Pilis hegység zugában eldugott hely volt. Egyetlen rendes út sem vezetett hozzánk. Közel volt ugyan Budához, mégis az isten háta mögött. Mindezek ellenére, amikor sor került a nemzetőrség megalakítására, csak megtalálták. Galgóczy említett művében86 szerepel, hogy az „1848 november 28.-i közgyűlés határozata szerint: Pest megyét 7 őrnagyi kerületre osztották. Pilisszentkeresztet az V. kerületbe sorolták és 130 gyalogost kellett kiállítania a nemzetőrségbe.”
Erről az időszakról - ugyan közvetett, de mégis - szemtanúi értesüléseink is vannak: ugyanis a 60-as években éltek még olyan idős emberek, akik (akárcsak az én korábban elhunyt Bakaj nagyapám), így emlékeztek vissza: „Amikor az én nagyapám Budára járt, még romosak voltak a házak a Kossuth-háborútól.” Hogy Buda (újjá)építéséből a mi elődeink is kivették a részüket, arról is vannak ilyen visszaemlékezések, melyek szerint „sokan jártak tőlünk Budára „festungot” (erődöt, nyilván a budai várat körülvevő falakat) építeni”.
Bevezetés a 19. század második felébe
Ha eddig nem sok örvendetes dolgot tudtunk mondani községünk lakóinak életéről, ha inkább nyomorúságukról, mintsem örömeikről szóltunk, akkor itt ismét arra kell felhívnunk az olvasó figyelmét, hogy sorsuk a század második felében sem bővelkedett örömökben. Községünk elöljárói 1852-ben az alábbi levéllel fordulnak a székesfehérvári püspökhöz:
Méltóságos Főtisztelendő Püspök Úr!
A legalázatosabb kérésünk ebben foglaltatik:
Minekutána Pilis Szt: Kereszti helységben á Nep száma igen megszaporodott, is á templomba alig férnek: és minthogy á Község igen szegény erökbül nem telhetik a Templomot nagyobitáni.
Térdhajtó alázatossággal kérjük Méltóságos Főtisztelendő Püspök Úrat, hogy ha olly kegyes partfogással lenne é szegény község iránt és á Ts: Pilis Maróth Alapítvány Uradalomnál helyettünk szólani, hogy az Úraság olly kegyes lenne és mi szegénységünket tekintetbe venne és é Templomunkat megnagyobitással ellátná.
Melly alázatos Térdhajtó kérésünk után Tisztelettel maradunk
Pilis Szt: Kereszt május hó 14 iken 1852.
Á Méltoságos Főtisztelendő Püspök Úrnak
		Á Legalázatosabb szegény Szolgaji
Paputsek György Biró
Glick Mihály Torv: Biró és az egész Község
1867-ben tűzvész pusztítja a falut, s alig hogy feleszmélt ebből a csapásból, a szőlőkben terjedni kezd a filoxéra, ez az alattomos kártevő, amely kiszívja a nedvet a gyökerekből, mígnem 1870-re teljesen elpusztította a szőlőskerteket. A szőlők nagy részét soha többé nem telepítették újra. Így pl. az egykori Švábské vinohrady (Sváb szőlők) helyén a pilisszentkeresztiek 20. századi nemzedékei már csak községi legelőt láthattak. Az egykori szőlők 1870 után parlagon maradtak, helyenként benőtte őket a tüskés galagonya, majd fokozatosan „trniny”-nek (tüskésnek) kezdték ezt a helyet elnevezni, mígnem kialakult a terület földrajzi neve: Trniny (Tüskés). A szőlők helyén csak gyümölcsfák maradtak, nagyobbrészt körte. Főleg a fiúgyerekek böngésző helye volt ez, amíg a körte tartott. Ez a hely, ugyanis, ettől kezdve a községé volt, vagyis mindenkié. Ha valaki úgy-ahogy magáénak mondhatta, az csak a pásztor lehetett (kecskés, tehenész,…). Neki ez, tulajdonképpen, a munkahelye volt. Másfelől meg voltak olyan pásztorok is, akik értettek a gyümölcsfák oltásához és szemzéséhez, és mivel idejükből is tellett, hébe-hóba beoltottak egy-egy vadkörte-alanyt, ültettek gesztenyét, stb. A Trninynek látványos részei is voltak, ezeknek pedig megnevezéseik. Ilyen különösen szép hely volt közvetlenül a Községi erdő alatti Cerová studienka (Cser-forrás) és annak közvetlen környéke. Nevét a forrástól néhány méterre álló hatalmas cserfától kapta. Jobboldalt a mély köves út a Községi erdőbe vezet. A kőbe foglalt forrás kitűnő, kristálytiszta és friss vize egy kis mocsáron át egy mély árokba folyt, amely elvezette a falu széli Három-mezői patakba. A Cser-forrástól közvetlenül az erdő szélén szekérút vezet a „Maký kameň” (Puha kő) irányába. Ott, ahol az út meredekebbé válik, sík terület található. Hajdanán itt deleltek a fáradt, jóllakott tehenek, ezért ezt a helyet Ležisko-nak (Pihenőhelynek) nevezték. De ez már túllépi a 19. század határát.
Egy 1880. évi dokumentum
Királyi közalapítványi igazgatóság
Szám: 7176	1880
Méltóságos királyi járási bíróság!
A pilis maróthi vallásalapitványi uradalom mint volt földes uraság és Pilisszentkereszt község volt úrbéres telkes jobbágyai és zsellérei között 1876 évi november hó 10én kötött, és a pestvidéki kir. Törvényszék által ugyanezen évi december 18án sz. a. kelt végzéssel kiadott A.) alatt kivonatos másolatban csatolt, de eredetben is felmutatható úrbéri egyesség 12. Pontja szerint az ott meghatározott maradványföldeket a váltságkötelezettek 10 év alatt 20 egyenlő félévi időszakokban 5% kamatostúl megváltani és az azokért járó váltsági összegeket a váltsági idő alatt minden év január és julius 1én a p-maróthi uradalmi pénztárba befizetni tartoznak.
Minthogy pedig az 1871:LIII t.cz. 19 §-a szerint a váltságtőke s járulékai a megváltott földet illetve annak jelen birtokosait terhelik, és minthogy a B.) alatt másolatban mellékelt és eredetben is felmutatható közhitelü kimutatás szerint a fennebb érintett váltságösszegnek 1878 évi január 1én, julius 1én, 1879 évi január 1én, julius 1én, 1880 évi január 1én és julius 1én lejárt hat részlete fejében a következő p.szt-kereszti, p-szántői illetve pomázi lakosok és pedig:
Bakay Pál p-szt-kereszti lakós 1sőrendü 10 f 69 kr. Martinák Márton p-szt-kereszti lakos 2odr. 13 f 16 ˝ kr., Cserni Jozsef p-szt-kereszti lakos 3adr. 2 f 82 kr. Trkla Adám p-szt kereszti lakos 4. r. és Koznovszky Antal p-szt-kereszti lakós 5 r. egyetemlegesen 2 ft 82 kr. Roob István p-szt-kereszti lakós 6odr. 8 f 3 kr. Cserni György p-szt-kereszti lakos 7 rendű 1 ft 78 kr. Urbanics György p-szt-kereszti lakos 8 r. 10 f 22 kr. Bilik márton p-szántói lakos 9 r. 18 f 96 kr. Fuhl Mártonné úgy is mint kkorú gyermekeinek gyámja p-szt-kereszti l. 10 r. 4 f 27 ˝ kr. Martinák Mihály (:remes:) p-szt-kereszti l. 11. r. 13 f 33 kr. Galda György p-szt-kereszti l. 12 r. 10 f 7 ˝ kr. Glück György p-szt-kereszti l. 13 r. 7 f 17 ˝ kr. Glück József p-szt-kereszti l. 14. r. 7 f 17 ˝ kr. Glück Ferencz p-szt-kereszti l. 15. r. 4 f 39 kr. Glück Mihály p-szt-kereszti l. 16 r. 1 ft 61 kr. Glück Katalin p-szt-kereszti l. 17 r. 1 f 61 kr. Hoós Jánosné p-szt-kereszti l. 18 r. 2 f 69 ˝ kr. Spiegelhalter János p-szt-kereszti l. 19 r. 5 f 91 kr. Havelka Katalin férj: Szeifert Istvánné p-szt-kereszti l. 20 r. 5 f 58 ˝ kr. özv. Szeifert Józsefné p-szt-kereszti l. 21 r. 5 f 58 ˝ kr. Hugyecsek Mihály p-szt-kereszti l. 22 r. 15 f 20 kr. Heinrich györgy és testvérei mint Heinrich János örökösei p-szt-kereszti l. 23 r. 4 f 71 kr. Hofner istván p-szt-kereszti lakós 24 r. 7 f 20 kr. Kucsera Márton p-szántói l. 25 r. 12 f 31 kr. Chilo Mihály p-szt-kereszti l. 26. r. 10 f 53 ľ kr. özv. Klein Antalné p-szt-kereszti l 27 r. 5 f 48 Ľ kr. Hornyák János p-szt-kereszti l. 28 r. és Hornyák György p-szt-kereszti l 29 r. egyetemlegesen 4 f 80 kr. Hurta János p-szt-kereszti l. 30 r. 67 kr. özv. HurtaGyörgyné p-szt-kereszti l. 31 r. ugy is mint Hurta György kkorúörököseinek gyámja 1 ft 15 kr. Sóth Mártonné p-szt-kereszti l. 32 r. úgy is mint kkorú Ilona leányának gyámja 3 f 72 kr. Hornyák János p-szt-kereszti l. 33 r. 3 ft 72 kr. Spiegelhalter Márton p-szt-kereszti l. 34 r. 2 f 86 kr. Spiegelhalter György p-szt-kereszti l. 35 r. 8 f 40 kr. Kadlecz józsef p-szt-kereszti l. 36 r. 2 f 48 ˝ kr. Kadlecz János p-szt-kereszti l. 37 r. 2 f 48 ˝ kr. Koznovszky Antal p-szt-kereszti l. 38 r. 9 f 76 kr. Koznovszky György p-szt-kereszti l. 39 r. 15 f 33 kr. Koznovszky József (csebák) p-szt-kereszti lakos 40 r. 8 f 28 kr. Spiegelhalter Mihályné szül. Koznovszky Éva p-szt-kereszti l. 41 r. 6 f 79 kr. Bucsánszky István p-szt-kereszti l. 42 r. 5 f 55 kr. Stern Márk p-szt-kereszti l. 43 r. 6 f 45 kr. Liko János p-szt-kereszti l. 44 r. 7 f 40 kr. Schoth Rozi p-szt-kereszti l. 45 r. 2 f 67 ˝ kr. özv. Likó Györgyné p-szt-kereszti l.46 r. 2 f 67 ˝ kr. Strbik István p-szántói l. 47 r. 13 f 82 kr. Spiegelhalter György p-szántói l. 48 r. és Roob István p-szántói lakós által képviselt kkorú testvérei 49 r. egyeteml. 3 f 49 kr. Jordán István pomázi l 50 rendü 16 f 30 kr. Papucsek Ferencz p-szt-kereszti l. 51 r. 6 ft 8 kr. Papucsek márton p-szt-kereszti l. 52 r. 8 f 38 kr. Rusznyák józsef p-szt-kereszti l. 53 r. 1 f 57 kr. Schilling István p-szt-kereszti l 54 r. 15 f 45 kr. Liko Gergely p-szt-kereszti l. 55 r. 15 f 82 kr. Glück istván p-szt-kereszti l. 56 r. 2 f 24 kr. Spiegelhalter józsef p-szt-kereszti l. 57 r. 4 f 63 kr. Vlaszák ferencz p-szt-kereszti l. 58 r. 5 ft 70 kr. Ifj. Zink Márton p-szt-kereszti l. 59 r. 6 f 68 kr. Holes Ádám p-szt-kereszti l. 60 r. 7 ft 87 kr. Stern Márk p-szt-kereszti lakos 61 r. és Havelka Mihály p-szt-kereszti l 62 r. 3 ft, Bacsik jános p-szt-kereszti l. 63 r. 32 kr. Balog István p-szt-kereszti l. 64 rendü 32 kr. Blaho János p-szt-kereszti l. 65 r. 3 ft 62 kr. Hurta György p-szt-kereszti l. 66 r. 2 f 52 kr. Ifj. Freisz józsef p-szt-kereszti l. 67 r. 2 f 19 kr. Freibauer Hermann p-szt-kereszti l. 68 r. 3 f 58 kr. Genszky györgy p-szt-kereszti l. 69 r. 2 f 13 kr, Otenmayer József p-szt-kereszti l. 70 r. 11 ft 74 kr, Fuhl Márton p-szt-kereszti l. 71 r. 27 kr. Genszky józsef p-szt-kereszti l. 72 r. 3 f 40 kr. hornyák jános p-szt-kereszti l.73 r. 2 f 48 kr. Halusicz János p-szt-kereszti l. 74 r. 16 kr. Havelka Mihály p-szt-kereszti l. 75 r. 32 kr. Grentek balázs p-szt-kereszti l. 76 r. 34 kr. özv. Havelka Mihályné p-szt-kereszti l. 77 r. 5 f 79 kr. öv. Rusznyák József p-szt-kereszti l. 78 r. 2 f 7 kr. Martinák jános p-szt-kereszti l. 79 r. 2 ft 60 kr. Janicsek János p-szt-kereszti l. 80 r. 28 kr. Kenyeres János p-szt-kereszti l. 81 r. 1 ft 4 kr. Klausz József p-szt-kereszti l. 82 r. 2 f 2 ˝ kr. Klausz Márton p-szt-kereszti l. 83 r. és Klausz Frigyes 84 r. p-szt-kereszti l. 2 f 2 ˝ kr. Koznovszky György özvegye p-szt-kereszti l. 85 r. 25 kr. Hót útcza 135 sz. :/ Zacsek István p-szt-kereszti l. 86 r. 2 ft 89 ˝ kr. Mikula József p-szt-kereszti l. 87 r. 44 kr. kozák István (: Mihály fia :) p-szt-kereszti l. 88 r. 33 kr. özv. Hoos jánosné p-szt-kereszti l. 89 r. 3 ft 39 kr, özv. Liko Józsefné p-szt-kereszti l. 90 r. 1 ft 48 kr. Ifj Majnics János mint Majnics János örököse p-szt-kereszti l. 91 r. 32 kr. özv. Majnics Józsefné p-szt-kereszti lakós 92 r. 23 kr, özv. Martinák Mihályné p-szt-kereszti l. 93 r. 4 f 57 kr. Mali János p-szt-kereszti l. 94 r. 84 kr. Midling János p-szt-kereszti lakos 95 r. 35 kr. Paluch István p-szt-kereszti l. 96 r. 40 kr. Prigl Ferencz özvegye p-szt-kereszti l. 97 r. 1 ft 12 kr. Klein György p-szt-kereszti l. 98 r. 4 f 2 kr. Schilling János özvegye p-szt-kereszti l. 99 r. 4 f 56 kr. Ifj. Glück Mihály p-szt-kereszti l. 100 r. 34 kr. Havelka János p-szt-kereszti l. 101 r. 18 kr. Schmidt Péter p-szt-kereszti l. 102 r. 1 ft 5 kr, Holes György p-szt-kereszti l. 103 r. 3 f 46 kr. Holes János p-szt-kereszti l. 104 r. 3 f 36 kr. Koznovszky Mihály p-szt-kereszti l. 105 r. 73 kr. /: három mező utcza :/ Vlaszák György (tót utczai) p-szt-kereszti l. 106 r. 1 f 7 kr, Galda Pál p-szt-kereszti l. 107 r. 9 f 46 ˝ kr. Janicsek Jánosné p-szt-kereszti l. 108 r. 4 ft 73 Ľ kr. Posztránszky János p-szántói l. 109 r. 8 f 54 kr, Hranko János p-szt-kereszti l. 110 r. 7 f 37 kr. Schóth Mihály p-szt-kereszti l. 111 r. és Schóth János p-szt-kereszti l. 112 r. 54 ft 67 kr, Grentek Jánosné p-szt-kereszti l. 113 r. 2 ft 38 kr, Perutek István p-szt-kereszti l. 114 r. 3 ft 82 kr, özv. Zacsek Istvánné 115 r. p-szt-kereszti l. 34 kr., özv. Zajácz Jánosné p-szt-kereszti l. 116 r. 53 kr, Vlcsek Márton p-szt-kereszti l. 117 r. 29 kr. Vlaszák Márton p-szt-kereszti l. 118. r. (Kvitek) 3 f 89 kr.. Vlaszák Mihály p-szt-kereszti l. 119 r. 1 f 10 kr, Havelka Mihály (: laksinár :) p-szt-kereszti l. 120 r. 2 ft 89 kr, Szulka Márton p-szt-kereszti l. 121 r. 2 f 89 kr, - összesen tehát 584 frt 34 kr.-ral tartoznak.
Annálfogva az 1871: 53. t.cz.87 §-a alapján a közalapítványi kir: ügyigazgatóság mint a p-maróthi vallás-alapitványi uradalom törv: képviselőjének kérelme oda terjed, hogy a fentebb megnevezett 121 alperest, illetőleg megnevezett gyámjukat a polg: törv.rendtartás 66 és 74 §§ai alapján együttesen sommás tárgyalásra meg idézni s itéletileg kimondani méltóztassék: miszerint a fentebb megnevezett 121 rendű alperesek a fentebb számszerüleg külön külön meghatározott, s kitüntetett követelési összegeket valamint a tárgyalásnál felszámitandó költségeket nyolcz nap alatt különbeni végrehajtás terhe mellett megfizetni tartoznak.
Budapest 1880 Deczember 22.
Bonczky (?)
Közalapítványi királyi ügyigazgató
Megjegyzés: Nem tudni miért, ez az irat két évvel később, 1882. március 10.-én megismétlődik Kossuth Béla közalapítványi ügyész aláírásával.
PILISSZENTKERESZT LAKÓINAK NÉVJEGYZÉKE*
a Közalapítványi Királyi Ügyigazgató 1882 március 10.-én kelt,
a Járásbírósághoz intézett irata alapján
1. Báčik, Jano				64. Kosnovská, Eva
2. Bakaj, Palo				65. Kosnovský, Anton
3. Bučanský, Marcin			66. Kosnovský, Anton
4. Bučanský, Štefan			67. Kosnovský, Ďuro
5. Čérný, Ďuro				68. Kosnovský, Ďuro felesége
6. Čérný, Jozef				69. Kosnovský, Jozef (Čebák)
7. Freibauer, Hermann			70. Kosnovský, Michal (Hárommezőben)
8. Friez, Jozef				71. Kozák, Štefan
9. Fuhl, Marcin			72. Liko, Ďuro felesége
10. Fuhl, Marcin özvegye		73. Liko, Jano
11. Galda, Ďuro			74. Liko, Jano
12. Galda, Palo			75. Liko, Jozef özvegye
13. Genský, Ďuro			76. Majnič, Jano ifj.
14. Genský, Jozef			77. Majnič, Jozef özvegye
15. Genský, Jozef			78. Malý, Jano
16. Glück, Ďuro			79. Martinák, Jano
17. Glück, Fero			80. Martinák, Marcin
18. Glück, Jozef			81. Martinák, Marcin
19. Glücková, Kata			82. Martinák, Michal
20. Glück, Michal			83. Martinák, Michal (Remeš)
21. Glück, Michal ifj.			84. Martinák, Michal özvegye
22. Grentek, Blazej			85. Martinák, Michal özvegye
23. Grentek, Jano felesége		86. Midling, Jano
24. Halušic, Jano			87. Mikula, Jozef
25. Havelka, Jano			88. Omajer, Jozef
26. Havelková, Kata			89. Oxenmajer, Jozef
27. Havelka, Michal			90. Oxenmajer, Jozef
28. Havelka, Michal			91. Palúch, Štefan
29. Havelka, Michal (lachšinár)	92. Papuček, František
30. Havelka, Michal özvegye		93. Papuček, Martin
31. Heinrich, Ďuro			94. Perutek, Štefan
32. Heinrich, Jano			95. Priegl, Fero
33. Hoffner, Štefan			96. Roob, Štefan
34. Holeš, Adam			97. Rusňák, Jozef
35. Holeš, Adam			98. Seifert, Jozef özvegye
36. Holeš, Ďuro			99. Seifert, Štefan
37. Holeš, Ďuro 			100. Schiling, Jano özvegye
38. Hoos, Jano özvegye		101. Schmidt, Peter
39. Hoos, Jano özvegye		102. Schoth, Jano
40. Horňák, Ďuro 			103. Schoth, Michal
41. Horňák, Jano 			104. Soothová, Róza
42. Horňák, Jano 			105. Sóthová, Helena
43. Horňák, Jano 			106. Sóth, Marcin felesége
44. Hranko, Jano 			107. Spiegelhalter, Ďuro
45. Hudeček, Michal 			108. Spiegelhalter, Ďuro
46. Hudeček, Michal 			109. Spiegelhalter, Ďuro
47. Hurta, Ďuro 			110. Spiegelhalter, Ďuro
48. Hurta, Ďuro 			111. Spiegelhalter, Jano
49. Hurta, Ďuro felesége		112. Spiegelhalter, Jano
50. Hurta, Jano 			113. Spiegelhalter, Jano
51. Chylo, Michal 			114. Spiegelhalter, Marcin
52. Janíček, Jano 			115. Spiegelhalter, Michal felesége
53. Janíček, Jano felesége		116. Sulka, Marcin
54. Kadlec, Jano 			117. Trkal, Adam
55. Kadlec, Jozef 			118. Urbanič, Ďuro
56. Kenyeres, Jano 			119. Vlasák, Ďuro
57. Klaus, Fridrich 			120. Vlasák, Marcin
58. Klaus, Jozef 			121. Vlasák, Marcin (Kvítek)
59. Klaus, Martin 			122. Vlasák, Michal
60. Klein, Anton özvegye		123. Vlček, Marcin
61. Klein, Anton özvegye 		124. Zajác, Jano özvegye
62. Klein, Ďuro 			125. Žáček, Štefan
63. Klein, Ďuro 			126. Žáček, Štefan özvegye
* A névsor nyilván nem teljes, de bizonyára tartalmazza az akkori családok túlnyomó részének vezetéknevét. A nevek úgy szerepelnek itt, ahogy nálunk akkoriban a szentkereszti emberek használták őket. Azokat a torzításokat, amelyeket az összeíró azért követett el, mert a nevet rosszul hallotta, meg még azért is, mert a szlovák nevet magyarul jegyezte le. Községünkben, különösen abban az időben, senki nem használta a „János”, „József”, „Márton”, stb. neveket, hanem kizárólag a Jano, Jozef, Marcin, stb. eredeti szlovák nevek voltak használatosak.
A pilisszentkereszti gyerekek tanítói a 18. és 19. században
Jó lenne, ha tanítóinkról is olyan áttekintésünk lenne, mint községünk lelkipásztorairól. Sajnos, az irattárakban a tanítóinkról szóló dokumentumok eléggé hiányosak. Az adatok elszórtak, ezért gyűjtésük időigényes és jó latin nyelvi ismereteket is feltételez. Az alábbi adatokat tovább lehetne gazdagítani a székesfehérvári Püspöki levéltárban őrzött okmányok - a kánoni vizitációk jegyzőkönyveinek, az iskolai iratoknak, stb. - további alapos tanulmányozásával.
Martin Čebák (1721 - ????)
Kétségtelenül ő volt az újratelepített falunk gyerekeinek az első tanítója, aki már 1721-ben elkezdte tanítói munkáját annak ellenére, hogy az erre a célra szolgáló iskolaépülete a falunak még nem volt. Már a következő évből erről - amint azt már ismertettük is - levéltári bizonyító iratunk is van. Nem sikerült kideríteni, meddig tanított, mikor adta át ezt a feladatot fiának, Štefan Čebáknak.
Tanulóinak száma 1772-ben 10 fő, ami a 200 fős iskolakorú gyereklétszámhoz képest még elenyésző. Írni, olvasni, szótagolni, ragozni, fokozni tanítja a gyerekeket és a latin nyelv alapjaival is foglalkoznak. Tankönyveik: Latin-szlovák-német ábécé, A latin nyelv alapjai. A tanítás természetesen szlovák nyelven folyik, hiszen a gyerekek más nyelven nem beszélnek, a faluban csak szlovákok laknak.
Štefan Čebák (???? - 1805)
Minden valószínűség szerint az első tanító, Martin Čebák, fia. Már a 18. Század végén itt tanított, azt nem tudjuk, mikor vette át apjától a tanítói „stafétabotot”. Az 1799. Május 31.-én kelt iraton szerepel a neve: „Per me Stephanus Csebák, Iuratum Loci Notarium” (tudjuk, hogy abban az időben a tanítóés a jegyző egyazon személy volt). Az 1804. Január 9.-én kelt iraton is hasonló a felirat: „Coram me Stephano Csebák, Iurato Loci Notarius”. Kétségkívül ő volt a második tanítónk a 18. században.
František Chládek (1805 - ????)
Nevét az 1805-ös első kánoni vizitáció jegyzőkönyvében találjuk. Megtudjuk róla, hogy „csak nemrég került Pilisszentkeresztre. Még nincs elegendő tapasztalata. Kezdetben hanyagul végezte teendőit, de az utóbbi időben a javulás komoly jeleit mutatja. Tanító és egyben kántor is. Módszertanból tett vizsgát és tanítói jogosultságot szerzett. A tanítást a tél elején kezdi, akkor van lehetősége bizonyítani rátermettségét.”
Jozef Čeitey (???? - 1817)
A második kánoni vizitáció (1817) jegyzőkönyvéből tudjuk, hogy „Dicséretre méltó tulajdonságokkal rendelkezett, de éppen új helyre került, ezért a falu új tanítót keres, olyat, aki a jegyzői teendők ellátására is képes”. Segédtanító itt abban az időben nem volt. Ez az az időszak, amikor a község új iskolaépülettel rendelkezik. Az Egyházi Alapítvány építtette 1815-ben. Délelőtt és délután egyaránt két és fél óráig folyik a tanítás. Az iskola látogatottsága változó, mivel a szülőktől függ, akik az előírásokat elhanyagolják. Körülbelül 36 tanuló látogatja dicséretre méltóan az iskolát, közülük 23 a jó tanuló. A tanítás tulajdonképpen csak a téli időszakban, 4 hónapig folyik. Nyáron egyetlen gyerek sem látogatja az iskolát.
Az iskola állapota: A falunak új iskolaépülete van. Két éve, 1817-ben, építtette az Egyházi Alapítvány. Nádfedelű, egy tanterme van a 130 tanuló számára, a tanítói lakrész szobából, hálószobából, konyhából és kamrából áll. Ezen felül egy istálló is tartozik az épülethez. Az iskola kőből épült, hat viszonylag nagy ablaka van, az akkori falusi viszonyokhoz mérten községünk viszonylag jó feltételeket biztosít a tanulók és a tanító számára.
Matej Šušič (1829 - ????)
Csobánkából került hozzánk tanítani. Mielőtt községünkbe jött volna, „Bukačon” (Békáson) segédtanítóként dolgozott. Neve szerb eredetű: šuša - semmirekellő, šušič - semmirekellő fia, de ez rá egyáltalán nem jellemző. Általános módszertant tanult, megszerezte a tanítói engedélyt, ismeretei elegendőek a tanításhoz. Józanul és példamutatóan él, gyermekeinket, az eddigi tanítókhoz hasonlóan, szlovákul tanítja. A tantárgyakat az általános módszertan szerint tanítja. Az iskolát rendszeresen 50 tanuló látogatja. Több gyermek is járhatna iskolába, de részben a szülők hanyagsága, részben pedig a ruházat és a tankönyvek hiánya miatt elmaradnak. A faluban sok a nagyon szegény ember.
Az iskola állapota: 1829-ben az épület nagyon rossz állapotban van. Különösen a tető rossz, ha esik, a tanterembe csurog a víz. Az épület javítása az egyházi alapítvány kötelessége (de ezt a kötelességét nem végzi kellő lelkiismeretességgel - a szerző megj.). Körülbelül ennyit tudhatunk meg az iskolaügyről az 1829-es kánoni vizitáció jegyzőkönyvéből.
František Bajer (1829)
A fent említett kánoni vizitáció idején segédtanító. Hogy mikortól meddig van ebben a tisztségben, egyelőre nem tudjuk. Csak a tanítás a feladata. Munkájáért 25 forintot kap. Jószívű ember, csak szlovákul tud.
Martin Kavan (1839 - 1874)
39 éves, egészséges férfi, nős, három gyermeke van. Pomázon, német családban született 1799. október 28.-án. Mivel Pomázon sok szlovák is élt, megtanult szlovákul is. 1817-ben befejezte tanulmányait a tanítóképző iskolában, majd 1825-ben segédtanító lett Pilismaróton, ahol később megválasztották tanítónak. Az 1839-es kánoni vizitáció idején már Pilisszentkereszten tanít. „Feleségével és gyermekeivel erkölcsös életet él, kellő pedagógiai képességekkel rendelkezik, kántorként is megfelel a követelményeknek”. Így jellemzik őt az 1839-es kánoni vizitáció jegyzőkönyvében és hasonlóképpen 1868/69-ben is. 1838-ban született fia, Baltazár, két évvel később, 1840-ben lánya, Cecília. Harmadik gyermekéről egyelőre nincsenek adataink.
Martin Kavan tanítóskodása idején, 1858-ban a tanítói tisztséget elválasztották a jegyzői feladatok ellátásától (addig ő volt a jegyző is). Csak megjegyzem, hogy erről a kiváló emberről a későbbi tanító, Szűcs Gyula - a Piperkovics Péter főszolgabírónak a gyermekek lelkiismeretes neveléséről és tanításáról szóló rendelkezésére (Szentendre, 1861. március 28) hivatkozva - a következő barátságtalan szavakkal vélekedik: „Erre a rendeletre a szentkeresztiek nem sokat adtak, mert éppen ebben az időszakban (31 évig) olyan tanítót alkalmaztak, aki magyarul sem tudott”!!! Ezzel a nagyon különös véleményével teljes ellentétbe kerül azzal az értékeléssel, amelyet az 1839-es kánoni vizitáció, valamint az 1869-es - a székesfehérvári Szutsits Pál Mátyás püspök vezette - vizitáció adott tanítónkról. Arról nem is beszélve, hogy az a módszer, amelynek Szűcs Gyula is „mestere” volt - ti. hogy a magyar nyelvet nem beszélő pilisszentkereszti gyermekeket erőnek erejével magyarul tanítsák - nálunk csak később vált „divatossá”. Szűcs még talán nem tudta, hogy a gyermekeket legkönnyebb az anyanyelvükön tanítani. Ilyen nyelvből pedig több is van a világon, nem csak a magyar. Ráadásul a magyar nyelv Szűcs gyula anyanyelve volt, nem pedig a szentkereszti gyerekeké.
A Kavan családnak nagy érdemei vannak községünk kultúrájában és oktatásában. Megérdemelnék, hogy valamelyik utcánkat, kultúrházunkat vagy egyéb intézményünket róluk nevezzük el. Kavan Márton tanító és korán elhunyt leánya, Cecília, sírköve csodálatos módon napjainkig fennmaradt. Jelenleg mindkettő a temető bejáratától jobbra található. E két sírkövet (és még jó néhányat!) kultúrtörténeti emlékként kellene őriznünk.
Alojz Lišinský (1839)
Martin Kavan segédtanítója az 1839. évi kánoni vizitáció idején. Pesti születésű (ebben az időben még Pest lakosságának jelentős része szlovák), 25 éves. Öt évig segédtanítóként Soroksáron dolgozott. Hogy mikortól meddig tanított nálunk, egyelőre nem tudjuk.
Baltazár Kavan (1854 - 1874 - 1888)
Baltazár Kavan egyike Martin Kavan tanító három gyermekének. 1838. január 6.-án született Pilisszentkereszten (Pilis megye). Már 14 évesen segített édesapjának a tanításban, bár még nem volt tanító. Jóval később kezdte meg tanulmányait az esztergomi tanítóképzőben, amelyet 1870. július 30.-án, 32 évesen fejezett be. Bizonyítványában jó és megfelelő jegyek vannak. A kánoni vizitáció jegyzőkönyvének tanúsága szerint: „Szlovák tanítási nyelvű iskolákban képes tanítani”.
1862-től hivatalosan 5 évig dolgozott a pilisszentkereszti iskolában - részben gyakornokként, részben pedig segédtanítóként, - később fél évet töltött Pilisszántón, mint segédtanító-kántor, majd Kalázra került. Amikor édesapja, Martin Kavan, meghalt, községünk fiát, Baltazárt választotta tanítónak. Ez alkalommal - mint minden hasonló választáskor, - készült róla egy „Kimutatás a megválasztott és kinevezett tanítóról” c. okmányt. Ebben azt írják, hogy: „36 éves, erkölcsös, politikai magatartása (!) kifogástalan, tanítási módszere helyes, szorgalma dicséretes, kántori felkészültsége megfelelő. 1874-től dolgozik (megbízott tanítóként - a szerző). Jövedelme 561 forint, 21 ˝ krajcár.”
E „Kimutatás” csúcsa az utolsó rovatban (Észrevételek) található: „Tökéletesen beszél szlovákul, jól beszél németül, a magyart tűrhetően érti.” Megválasztása után az illetékes esperes-tanfelügyelő elrendelte, hogy állásvesztés terhe mellett törekedjen magyar nyelvi ismereteit is a szlovák és német szintjére hozni.”90 Sőt, valami jóakarója ezt még kiegészítette, hogy ezt „egy éven belül” kell elérnie! Ennek a követelménynek abban az időben nem volt gyakorlati jelentősége, hiszen Baltazár Kavan Uhorsko (magyarra nem fordítható) szlovák etnikai területen él és tanít, ahol az idegen magyar hivatalnokokat kivéve csak szlovákok élnek. Baljós előjel volt ez a mi pilisi földink, szlovák tanítónk számára, akinek pusztán azért, mert szlováknak született, egész életében a mártírok sorsában kell osztoznia. Uhorskoban élni és nem tudni magyarul, már akkor is megbocsáthatatlan bűnnek számított. Tizenegy évvel később, 1885. december 25.-én ismét született egy „szigorú utasítás, hogy két éven belül tanulja meg a magyar nyelvet”. 1888-ban ülésezik az iskolaszék, melynek egyházi elnöke Budaváry János plébános, világi elnöke pedig Prokop Géza erdész, a Pilismaróti Egyházi Alapítvány képviselője. Világos, hogy kettejük véleménye - bár ők nem a falu szülöttei és nem is szlovák nemzetiségűek - az egész iskolaszék véleményeként jelenik meg.
Ezen az ülésen az 50 éves Baltazár Kavan tanítót az egyházi elnök - és általa az iskolaszék - a legkülönbözőbb vétkekkel vádolta meg, végül „a tanítói tevékenységre alkalmatlannak”, sőt, „gyengén látónak és nagyot hallónak” is nyilvánította. Az igazi ok viszont az volt, hogy nem tanult meg magyarul. Ezért a „bűnéért” az iskolaszék azt javasolta az egyházi elöljáróságnak, hogy „a tanítót a következő év január 1-jétől szíveskedjék nyugdíjaztatni.” Így községünkben a szlovák nyelvű oktatás éltető napsugara fokozatosan leáldozott. Baltazár Kavan pilisi tanító 1889-ben - nem saját elhatározásából - abbahagyta a tanítást. A 19. század utolsó évtizedében még voltak szlovákul is tudó tanítóink, de már beindult az erőteljes átmenet a kizárólag magyar nyelvű oktatásra.
Zigmund Zalka (1890 - 1892)
Adatait még fel kell kutatni.
Viliam Böhm (1892. jún. 23. - 1894)
1868. június 18-án született Selmecbányán (Hont megye). Esztergomban tanult, ahol 1887. június 25-én tanítói oklevelet kapott. Jól tanult, jeles, jó és megfelelő osztályzatokat kapott. Pobedímben, Piešťanyban és Márianosztrán segédtanítóként, majd Smolenicében és Vysokán kinevezett tanítóként tanított. Mindenütt eredményesen. Példás erkölcsű, kitartóan szorgalmas, tanítási módszerét „ügyes”-nek jellemzik. Kántori ténykedése is megfelelő. Munkájáért 581 forintot és 40 krájcárt kap.
Jozef Košťálik (1894 - 1900)
Adatait még fel kell kutatni.
Az iskola látogatottsága a 19. században
Év 		Tanár		A tanulók száma
				      fiúk		      lányok
1834	Matej Šušič			40
1835	Matej Šušič			80
1844	Martin Kavan		73		37
				(rendszeresen jár: 67)
1846	Martin Kavan		71		39
				(rendszeresen jár: 93)
1862	Martin Kavan			116
1864	Martin Kavan			102
1871	Martin és Baltazár Kavan	126
1874	Martin Kavan			93
1875	Baltazár Kavan		101
1880	Baltazár Kavan		116
1882	Baltazár Kavan		179
1889	Baltazár Kavan		117
1891	Zigmund Zalka		77
1894	Jozef Košťálik		113
1896	Jozef Košťálik		127
A nemzetiségek helyzete Magyarországon
a 19. és a 20. század fordulóján
Aki ismeri Uhorsko (a magyar terminológiában „történelmi Magyarország”-nak nevezik, de ez nem az Uhorsko megfelelője) történetét, az tudja, hogy ebben a soknemzetiségű államban élő népeket körülbelül a 18. század közepétől a nemzeti öntudatra ébredés jellemezte. A magyarok igyekeztek kikerülni a germanizáció (németesítés) szorításából, ugyanakkor viszont úgy léptek fel az ország nem magyar népei és nemzetiségei ellen, mint a németek ellenük. Ráadásul nem ismerték el sajátos identitásukat (azonosságtudatukat), egyszerűen „más nyelven beszélő magyaroknak” tekintették őket, ami természetesen badarság. Az egész 19. század folyamán fokozódó nyomást gyakorolnak a társadalom nem magyar tagjaira és erőnek erejével megmagyarosításukra törekednek. Ez óriási feszültséget okoz a magyarok és nem magyarok között és kiváltja a magyarosítással szembeni ellenállást. A rövidlátó és túlságosan szembetűnő magyarosító politikával báró Eötvös József, a vallás- és közoktatásügyi miniszter, sem értett egyet, de még Deák Ferenc is igyekezett minden politikai lépést összhangba hozni a törvénnyel, nem szerette a nyers erőszakot, és ugyancsak kategorikusan elvetette a magyarosítás politikáját.91 Ám a józanul gondolkodó politikusok követőinek többsége elavultnak tekintette az ilyen nézeteket ebben az életbevágóan fontos nemzetiségi kérdésben. Általánosságban a magyar nemzetállamról szőtt álom kerekedett felül.
FaGyoker. jpg (új - floppyn)
Eötvös József népiskolai törvényének értelmében a falvakban iskolákat kellett volna építeni s azokban anyanyelvű oktatást folytatni (58. bek.). A vegyes nemzetiségű községekben csak olyan tanítókat kinevezni, akik képesek a tanulók nyelvén tanítani. Tehát az állam szlováklakta területein szlovák tannyelven oktató népiskolákat és gimnáziumokat kellett volna építeni. Ez azonban sohasem valósult meg. Ellenkezőleg, az állam nemcsak hogy egyetlen egy szlovák tannyelvű középiskolát nem épített, hanem 1874 őszén még azt a három szlovák gimnáziumot is megszüntette, amelyeket a szlovákok építettek maguknak. Semmi sem leplezi le olyan szembetűnően az iskolaügyben megnyilvánuló magyarosító törekvéseket, mint az a rendszer, amelynek alapján az állami népiskolákat létrehozták. 1906-ban 2.046 népiskola működött és annak ellenére, hogy ezeket 117.746 nem magyar gyermek látogatta, az oktatás nyelve egy kivételével mindegyikben kizárólag a magyar volt. Gyakran megtörtént, hogy tanítóként olyan embereket neveztek ki, akik a magyar nyelven kívül semmilyen más nyelvet nem beszéltek. Az állami népiskolákat főként a nem magyarok által lakott, illetve vegyes nemzetiségű területeken hozták létre. Feladatuk a magyar hazafiság fejlesztése volt. 1901-ben Csáky gróf előterjesztette törvénytervezetét, melynek értelmében országosan kiépül az óvodahálózat. Ezeket a 3-6 éves gyerekeknek kell látogatnia és 3 év alatt meg kell tanulniuk magyarul. Az embernek nem kell pedagógusnak lennie, hogy el tudja képzelni az ilyen „oktatás” siralmas eredményét.
Annak ellenére, hogy egy ilyen monográfiában nem jut elég hely az országos állapot részletes elemzésére, legalább ennyit el kellett erről mondanunk, hogy jobban megérthessük azt, ami ebben a tekintetben községünkben történt.
A magyarosítás első megnyilvánulásai
Nézzük meg, hogyan nyilvánult meg a fentebb vázolt általános helyzet olyan kis faluban, mint amilyen volt Pilisszentkereszt. A témát akár ki is kerülhetnénk, át is ugorhatnánk, … Ám az alább következők nélkül sehogy sem lehetne megmagyarázni, hogyan történhetett, hogy a mi eredetileg tiszta szlovák falunkban, amelyben az 1950-es években nem volt olyan gyermek, aki ne beszélte volna jól a szlovák nyelvet, az 1990-es években már talán nincs is olyan pilisi gyermek, aki szlovákul tudna beszélni. Emellett mindannyiunk számára világos, hogy ilyesmi ok nélkül nem következhet be. Az ilyen tökéletes nyelvváltás mögött igen sok „munka”, sok „ügybuzgóság”, sőt, sok embertelenséget is meghúzódik. Hogy senki ne vádolhasson túlzással, vagy koholmányokkal, igyekszem minél többet idézni korabeli hivatalos magyar kiadványokból.
Megalapozottan állíthatjuk, hogy községünk szlovák jellege elleni támadások a 20. század első éveitől kezdve egyre hevesebbé váltak. Azonban a magyarosítás irányvonalára való fokozatos átmenet már sokkal korábban, a 19. század második felében határozottan megmutatkozik. A nemzetiségi feszültség kialakulásának potenciális feltételei már a község újratelepítésének (1747) pillanatában adottak voltak: az egész határ, az erdők, mezők birtokosa a magyar pálos rend, míg megművelői, elődeink szlovák jobbágyok voltak. E két csoport gazdasági érdekei is ellentétesek voltak: elődeink az elviselhetőbb életkörülményeket keresték, a pálosok pedig a lehető legnagyobb haszonra törekedtek. A két érdek közötti valamiféle egészséges kompromisszumot soha nem sikerült megtalálni. Hiszen kezdetben a pálosok olyan magas adókat róttak ki, hogy maguk is kénytelenek voltak belátni azok tarthatatlanságát. A terheket mérsékelni kellett. De az 1771-es „könyörgő levél” bizonysága szerint rövid idő után ismét szorítottak a présen…
Szükségszerűen voltak itt nyelvi problémák is. Nem könnyű elképzelni, hogyan társalogtak elődeinkkel a pálos szerzetesek. Bár akkor még a latin nyelvet használták, de azt legfeljebb a plébános beszélte. Mivel 1800-ig kezdetben a piliscsabai, majd a szántói plébánia filiáléja voltunk, papunk is csak időnként volt, amikor éppen istentiszteletet jött tartani. Azok a plébánosok már feltehetően bizonyos mértékben ismerték a magyar nyelvjárások valamelyikét. Az eddig bemutatott egy-két magyarul írt levél is ezt támasztja alá.
3. tif
Nem szabad elfelejtenünk, hogy a pálosok csak 39 évig voltak a falu birtokosai, 1747-től 1786. február 7-ig. E nappal II. József a pálosok rendjét feloszlatta92 és falunk a Pilismaróti Egyházi Alapítvány tulajdonába került. Ezzel, persze, nincs mit dicsekednünk, nem igazán jó „gazdacsere” volt ez - vödörből csöbörbe kerültünk.
1800-tól már saját plébániánk és papunk volt. Plébánosaink már valóban jól bírták a latin nyelvet és úgy-ahogy magyarul is tudtak. Leveleikből községünk életének sok részletét ismerhetjük meg, például azt is, hogy a Pilismaróti Egyházi Alapítvány - a környező erdők birtokosa - községünkben erdészházat építtetett, ez volt a napjainkig is meglévő erdészeti hivatal előzménye. Erdészek, vadászok tartózkodtak itt, akik községünkben idegen elemek voltak és esetenként így is viszonyultak hozzá. Például egykori plébánosunk Ignác Červeň (1859-1872) 1869. október 21-én írt leveléből ítélve, nagyon rossz tapasztalatai vannak bizonyos uradalmi vadásszal, Balogh Lajossal. Sőt, nemcsak vele, hanem általában az egyházi alapítvány képviselőivel, mert „amióta itt plébánia létezik, mindig az egyház ellen voltak…” és ebben a szellemben befolyásolták a plébánia népét.
Balogh Lajost erőszakos, goromba fráterként jellemzi, „aki éjjel-nappal a kocsmában dőzsöl, civakodó, akire haragszik, azzal összeverekszik, és agyba-főbe veri, sőt, ha erősebbre akad, a kését is kirántja a csizmaszárából… A Tízparancsolat és az Egyház sértegetője, aki ilyen szavakkal káromolja Jézus Krisztust, Szűz Máriát és a szenteket: baszom a tót istenedet, stb. Istentelen, a papokat ki nem állja, társaságban ócsárolja őket, a szentségeket és a miséket csúnyán gyalázza, mondván: szarom a papok fejére, szarom a miséjükre. Szegény Thurzonak (1825-1858 között szolgált nálunk - szerző) is elege volt belőle. 1859-ben Lenickýt, a lelkipásztor helyettesét is a legszégyenletesebb pletykába keverte, amiért eltávolították innen…” Így panaszkodik Baloghra és a hozzá hasonlókra Červeň lelkész és kéri feljebbvalóját, hogy erről Balogh ne szerezzen tudomást, mert „ez a vadász bármikor kész embert is ölni.” Továbbá ezt írja: „Én békeszerető vagyok, ezzel a civakodó emberrel, aki botrányai és viszályai miatt már a széles környéken ismert, nem szeretnék vele ellentétbe kerülni, az embernek van elég saját mindennapi gondja…, azért jelentem ezt így Méltóságodnak, hogy papi tekintélyem emiatt a gonosztevő miatt ne csorbuljon…”
A levélből megtudjuk, hogy az emberek, akiknek szükségük volt a fára, ezektől az uraktól függtek, mert ők voltak az erdők és a fa urai. Így történhetett, hogy a község elöljárói a helyi iskolaszék világi elnökévé éppen Baloghot választották (az egyházi elnök mindig a helyi plébános volt - szerző). Amikor ez a Balogh falopásba keveredett, lefizette azokat, akikkel a fán osztozott, hogy hamisan esküdjenek, sőt, az urak is, akik a vizsgálatot folytatták, az ő pártjára álltak. Ez után az eset után már senki sem mert fellépni ellene, „a parasztok azt beszélik róla, hogy sem emberi, sem isteni hatalom nem győzi le”. Félt tőle a plébános, aki szerint „sem a helyi idős tanítónak (Martin Kavan - a szerző), sem családjának nincs nyugta tőle… Ha ez az ember még sokáig itt maradna, istentelenségével az egész falut végleg megrontaná, amely már így is elég romlott. A Pilismaróti Alapítványi Uradalomban több ilyen ember is van.” Balogh vadász tehát a falu réme volt, garázda magatartásával demoralizálta.
Mindezek ellenére az idegen vadászok, erdészek és erdészetvezetők bugris viselkedése, amelynek kétség kívül minden esetben szlovákellenes jellege is volt, nem tudta megfosztani a mieinket szlovák nyelvüktől, és azt a magyarral helyettesíteni. Ebből a szempontból sokkal veszélyesebb lépés volt, amikor 1874-ben az egyházi hatóság az újonnan megválasztott tanítónkat, Baltazár Kavant arra kötelezte, hogy tanuljon meg magyarul, és valamelyik buzgólkodó még megtoldotta: „egy éven belül”!
Az első (?) komoly támadás
a szlovák nyelv ellen
Úgy tűnik, hogy Budaváry János (1883-1895) volt az első olyan plébánosa falunknak, aki „igyekezett megfelelni a követelménynek”, t.i. a magyar nyelv céltudatos terjesztésének iskolásaink körében. Vehemensen támogatták ebben a Pilismaróti Egyházi Alapítványi Uradalom emberei. Ám ennek a buzgó erőfeszítésnek gátja volt Baltazár Kavan kántor úr (tanító és orgonista - szerző), aki a fent említett és később újra és újra megerősített rendelkezés és állandó nyomás ellenére 14 év után sem tudott még magyarul, ennek következtében pedig alkalmatlan volt gyermekeink iskolai magyarosítására. Földink, a pilisi tanító, egyszerűen nem felelt meg az egyre nyíltabban megnyilvánuló követelménynek: gyermekeinket az iskolában erőnek erejével magyarul tanítani. Volt ebből, szegénynek, egy egész életre elegendő kellemetlensége, míg végül a helyi iskolaszék „bírósága” elé került. Nézzük meg tehát, hogy nézett ki egy ilyen
Koncepciós eljárás
a pilisi Mlynky faluban, Pest-Budától nem messze, az Úr 1888. esztendejében. Késő ősszel, november 25-én a délutáni istentisztelet után a templommal átellenben lévő iskolaépület tantermében ülésezett az iskolaszék:
JEGYZŐKÖNYV
Felvétetett Pilis-Szent-Kereszten 1888-ik év
november hó 25. napján a délesti isteni tisztelet után
a tanhelyiségben megtartott iskolaszéki ülésből
Jelen voltak:	Budaváry János helyb. plebános, egyházi elnök;
		Kavan Boldizsár ideigl. Kántortanitó;
	Liko Gergely kézségi főbiró;
	Spieglhalter György iskolai gondnok;
	Spieglhalter Sebestyén törvénybiró,
	mindnyájan mint rendes tagok.
Nem volt jelen:	Prokop Géza világi elnök; 	Hoffner István rendes tag
Az elnöklő plebános úr üdvözölvén az egybegyült iskolaszék testületet, megnyitá a tanácskozmányt.
I.) Előterjeszté az iskola-alap kötvényeit s kérdést intézett: nem-e mutatkozik valahol veszély, a mely miatt a tőkét fel kellene mondani?
A jelen levők veszélyt nem látván szükségtelennek tartják a felmondást. Havran Ádámné által visszafizetett tőke a népnek tudtára adandó; hátralevő kamatok pedig sürgetendők. Örvendetes tudomásul veszi az iskolaszék, hogy az iskola tőke-kamatai folyó évben adómentesitettek
II.) Felolvastatott azon szegény sorsu iskolások névjegyzéke, kik részint a mult tanévről fönmaradt, részint jelenleg beszerzett tankönyvekkel segélyeztettek, valamint azoké, kiknek a szükséges könyvek csak előlegeztettek.
Az iskolaszék az eljárást helyeslőleg tudomásul vette.
III.) Minthogy az iskolai épületet is a julius 30-iki borzasztó jégesés az iskolán is jelentékeny károkat okozott: az iskolára jelentékeny kiadás vált szükségessé. Az előbbi zsindely tetőzetre halaszthatlan lévén a tatarozás: az iskolaszék a megtakaritott kamatokból az utcza felőli részre megszavazott: 50 forintot; ezen összegből azonban Esztergomban vásárolt széles cserép zsindely nem vala elegendő; nehogy a lebontott részlet nyitva maradjon: a biró hozatott még 20 frt árut, mely összeg neki megtéritendő.
Minthogy a község hajlandónak igérkezik jövő években a tetőzet többi részeit közkölcségen cseréppel befödetni az iskolaszék a folyó évi kamatokbólhajlandó lesz a biró kiadását megtériteni, de a tőkéhez nyulni nem akar.
IV.) Az elnök értesjti az iskolaszéket, hogy a mult évekről megtakaritott, illetve ésszerően ellenőrzött tüzi fából már october 21-ikén megkezdett fütésre tán elégséges is lesz. A mult évi vágásból azonban még nem kaptuk meg az engedélyezett és a község által a tanterem számára készitett fát, mert a tanitó úr ugy látszik önkényüleg akar a fával rendelkezni s vonakodott az oct. 20-iki megbizatásnak eleget tenni, illetve a tőle kívánt nyugtát a tek. Erdőgondnokságnak benyujtani. A hiányt ppótolni akarta ugy mint mult évben az iskolaszéki elnökség; kiállitott hivatalos nyugtát, de ez figyelembe nem vétetett. Panaszkodik az elnöklő plebános úr, hogy ezen Kegyadománynak kiszolgáltatása körüli eljárás nem ritkán keserüségre ad okot, holott ő mindig csak az iskola javát akarja midőn a község roppant nyomorát tekintetbe véve folyamodólag járul a Nagym. Vallás és Közokt. M. kir. Miniszteriumhoz a hol eddig igen kegyesen meghallgattatott, mert alig 10 nap alatt szokott megérkezni a Kegyelmes elintézés.
Az iskolaszék mély hálával veszi a Nagyméltöságu miniszteriumnak iskolánkhoz való kegyelmét, köszönetetszavaz az elnöknek jóakaró fáradozásáért a tanitó urhoz ismétli intését: hogy érje be szép fizetésével, melyben 40 ürm. Hasábfa is foglaltatik; ne hozzon szégyent állására mint mult tanévben, midőn erdei kihágáson éretett s megbirságoltatott.
V.) A tanterem fütésére szükséges tüzelő fának adományozása a tanonczoknak a magyar nyelvben tanusitott előmenetelétől lévén függővé téve; eddig pedig a plebános úr szorgoskodott eleget tenni a követelménynek, azon kérdés merült föl: Tett-e eleget a magyar nyelvben járatlan, s e miatt a ft. egyházmegyei hivatal által meg nem erősitett tanitó Méltóságos Püspök Atyánknak a pestmegyei tanfelügyelő Ő nagysága megkeresése folytán 1885-ik év december hó 25-ikén kelt azon szigoru meghagyásnak: hogy két év alatt megtanulja a magyar nyelvet?
Ez ügynek elbirálása véleményünk szerint az illetékes tanfelügyelő urakra tartozván: mi csak annyit constatáltatunk, hogy a tanitó nem törődött kötelességével, a plebános úr hallá már tőle magyar szót is kiejteni midőn f. évi november hó 24-ikén d.e. 10 órakor hittani előadásra az iskolába belépett. Az ideges tanitó a plebános szeme láttára s fóle hallatára bottal veré fejét egy erdővédnek a pad széléről kissé kiállott élénk leánykának: „Istenét és teremtését” ocsmányul szidalmazván. A tanitó által később észrevett plebános sem tettszését nyilvánitá ily tanitási modor fölött, de a nyers tanitó egyedül a gyermekek rosszaságát hozá föl mentségül.
VI.) Az elnöklő plebános ur emlékezetébe hozá a tanitó urnak 5 év előtt az iskolaszékhez intézett azon kérelmét, hogy engedtessék meg neki három évig tanitani, azután ugyis nyugdijba fog menni. Kérdi tehát a tanitó urat: mit szándékszik botrányos magaviseletével elérni?
Kavan Boldizsár tanitó felelé: „Én nem vagyok köteles ily gorombaságokat hallgatni” - s eltávozott.
VII.) Spieglhalter György gondnok szót kért, mondván: „én az iskola ügyét és fiamnak nevelését szivemen hordom; hogy fia vásott gyermek volna, ezt senki sem vetheti szemére, mégis november hó 16án vagyis pénteken d.u. 3 órakor midőn harangoztak s a tanitó úr tévesen az Úr Angyalát imádkozta hangosan, a gyermekek pedig a rendes imát végezték: az ima befejeztével iskolás fia Ciprián leült; minthogy pedig a leülésre még nem volt engedély adva: a tanitó neki rohant a nem rosz akaratból hibázott beteges fiunak s fejét is bottal ütlegelé.
Az iskolaszék Kavan Boldizsár ideiglenes kántor-tanitonak egyéb vastag hibáitól s nyers modorától, minthogy ugyis gyönge hallásu s látásu, a figyelmeztetésekért pedig lázongó, őt a tanitói pályára ismételten alkalmatlannak nyilvánitja. Miért is a jozanul gondolkodó szülők és egyben jüravaló hivek nevében, esedezünk a Főtisztelendő Egyházmegyei hivatalnak, hogy tanitónkat jövő évi január 1-től nyugdijba felterjeszteni méltoztassék. Ha netán kétséget szenvednének panaszaink ezek megvizsgálására ugy az egyházi mint a Kir. Tanfelügyelő urak megjelenését kérelmezük; Különben a mélyre sülyedt tanitóval az összeköttetést megszakitani, illetve az iskolaszéki tagságról leköszönni: becsületbeli dolognak tekintjük.
Kelt Pilis-Szent-Kereszten november hó 25-ikén 1888.

Budaváry János sk plebános
Iskolaszéki elnök
Liko Gergely bíró
Spiegelhalter György
gondnok, rendes tag
Hoffner Istvan
Spiegelhalter Sebő

A mi szempontunkból az első három napirendi pont most nem lényeges. Az „érdekességek” a IV. pontban kezdődnek. Itt van tehát feketén fehéren, elgondolkodhatunk rajta. A tanító, aki 1874-ben, megválasztásakor még ragyogó jellemzést kapott: erkölcsileg példás, politikailag feddhetetlen, tanítási módszere jó, szorgalma dicséretes, kántori képességei megfelelőek; az iskolánkban töltött 14 év után, még nem is öregen (hiszen csak 50 éves), tele van durva hibákkal, minden pozitív vonás nélkül, nyers, sőt mi több, nagyothalló, vaksi, röviden: „a tanítói hivatásra alkalmatlan”.
Baltazár Kavan tanítónak rettenetes vétkei vannak: „a fáról, amit egyébként az iskola még meg sem kapott, önkényesen intézkedne; elhanyagolta kötelességét: nem tanult meg és tanulóit sem tanította magyarul, bár tudta, hogy az e téren való előrelépés nélkül a „méltóságos erdőhivatalból” azok a gyerekek nem kapnak fát télire; és a gyerekek fejét verte (nyilván, hogy meg ne sántuljanak - a szerző), miközben förtelmesen káromkodott: „Istenét és teremtését”! (mentségére szolgálhatott volna, hogy nem értette, mit beszél - a szerző). Itt feltűnően kilóg a lóláb: tanítónk valóságos és megbocsáthatatlan bűne az, hogy nem tudott magyarul és így komoly akadálya volt a kibontakozó magyarosításnak.
Summa summarum, ez egy pompásan előkészített és előadott egyfelvonásos színjáték volt. Főhőse Budaváry János plébános, áldozata Baltazár Kavan. Forgatókönyve: a jegyzőkönyv. Vajon ki írhatta? Az öt jelenlevő közül csak ketten tudtak olyan szépen fogalmazni: Baltazár Kavan tanító, ő csak szlovákul; magyarul pedig maga Budaváry plébános úr. A jegyzőkönyvet öten írták alá, köztük Hoffner István is, aki ezen az „előadáson” jelen sem volt. A jegyzőkönyv azért is különös, mert benne a mi pilisi szlovákjaink, sőt, a magyar nyelv ismeretének hiánya miatt vádolt Baltazár Kavan is olyan szépen „beszélnek” magyarul, mint a plébános úr.
Ilyen dicstelenül kellett végződnie tehát nálunk a mi becsületes szlovák tanítónk, Baltazár Kavan pedagógiai életútjának, csupán azért, mert szlováknak született, és az is kívánt maradni. A következő években már más tanítók voltak nálunk. Olyanok, akik, bár szlovákok voltak, beszélték a magyar nyelvet is (Zigmund Zalka, Viliam Böhm, Jozef Košťálik), ami azt jelenti, hogy szükség esetén magyarul is tudtak tanítani (az a „szükség” pedig itt nem hiányzott - szerző). Tulajdonképpen rövid (1889-1904) átmenetet képeztek a magyar nyelvet nem beszélő szlovák tanítóktól a szlovák nyelvet nem beszélő magyar tanítókig.
Talán éppen itt említhetnénk, hogy a 20. század elején sok minden történt községünkben. Csáky gróf említett 1891. évi törvényének szellemében rögtön a század elején felépült az - abban a korban lenyűgöző - óvoda és mellette az új állami iskola is. Ennek a szokatlan cselekvési kedvnek a célja - ma, annyi tapasztalat birtokában - számunkra világos: a pilisszentkeresztiek következő nemzedékeinek magyarosítása. Ugyanis, semmi mással nem magyarázható az az ésszerűtlen, abszurd helyzet, hogy mindkét intézményben a magyar nyelvet egyáltalán nem beszélő szentkereszti gyerekeket szlovákul nem tudó magyar tanítók kezdték „nevelni”, illetve „tanítani”.
Tudjuk, hogy a 19. században midig csak egy tanítónk volt, aki mellett időnként segédtanító tevékenykedett. Szűcs Gyula szerint, aki egyébként gyakran pontatlan adatokat használ, a második tanítói állást 1901-ben szervezték, és az iskola első állami tanítója Stefcsik Gábor94 volt. Ellenkezőleg, hitelesnek Štefan Fülöpp plébános adata tűnik, aki 1906. április 23-án kelt levelében írja: „A pilisszentkereszti iskolát még 1913-ban államosították.” Ezen az intézményt kell érteni, mert a mai iskolaépülete akkor még nem létezett. Ezt az új épületet említi Petri Mór tanfelügyelő a püspökhöz 1906. október 11118-án írt levelében: „A pilisszentkereszti állami elemi iskola ügye most véglegesen rendeződik oly módon, hogy az állam magára vállalta az építés feladatát”. 1910-ben épült, rossz idők jártak, lassan haladt a munka. 1911-ben fejezték be és adták át.
165. tif
Pilisszentkereszti lakosok kétnyelvű aláírásai a 19. század végéről
Volt-e a pilisszentkeresztieknek szlovák nemzeti tudatuk?
Pilisszentkereszt lakossága a 19. és 20. század fordulóján még tiszta szlovák volt és szlovák nemzeti tudattal rendelkezett. Öntudatosan lázadt a magyar nyelvű istentiszteletek bevezetése ellen és még a legnehezebb időkben is képes volt egy emberként fellépni azon törekvés ellen, hogy a kántori helyre saját emberünk helyett idegen magyar tanítót ültessenek. Kérvényüknek, amellyel a felettes szervhez fordultak, aláírások százaival adtak nyomatékot…
Ezt a tényt több okból is indokolt kimondani. Elsősorban és mindenekelőtt azért, mert létezik itt egy elmélet, mely szerint a Magyarországon élő szlovákok abban az időben kerültek erre a tájra, amikor a szlovák etnikumban még nem fejlődött ki a nemzeti öntudat, ami állítólag azt jelenti, hogy szlovákjainknak nem lehet nemzeti öntudatuk, mert nem volt honnan hozniuk, ez az oka gyors beolvadásuknak. A pilisszentkeresztiek tiltakozásai és határozott fellépése a 19. század végén és a 20. század elején rámutatnak ennek az „elméletnek” a tarthatatlanságára. Azok terjesztik, akik ezzel szeretnék elpalástolni a valódi okokat: a szlovák iskolák és szlovák istentiszteletek teljes hiányát, a nemzetiségi gyerekek magyar iskolákban, magyar szellemben történő nevelését.
Már az előző részben rámutattunk arra a tényre, hogy a pilisi szlovákok nem telepesek, hanem őslakosok. Ha a mi sok évszázados itteni történelmünk folytonossága valahol meg is szakadt, mi itt vagyunk, mert ide visszatértünk. A pilisiek, azaz a pilisszentkereszti szlovákok, Jozef Vurum székesfehérvári püspök 1817-es kánoni látogatása alkalmával hozott rendelkezésének köszönhetően is, a 19. században élhették saját, viszonylag zavartalan szlovák életüket: az iskolában 1889-ig gyakorlatilag szlovák nyelven folyt a tanítás, a templomban pedig szlovák nyelvűek voltak az istentiszteletek. Utolsó olyan tanítónk, aki a magyar nyelvet nem beszélte, Martin Kavan fia, a szentkereszti születésű Baltazár Kavan volt. Életét a felettes szervek tanítói tisztségébe lépésétől kezdve megkeserítették, mert nem tudott magyarul; újra és újra határidőt szabtak, ameddig el kell sajátítania a magyar nyelvet, még ha ő tulajdonképpen szlovák etnikai területen, teljesen szlovák faluban, magyarul nem tudó szlovák gyerekeket tanított, tehát munkája végzéséhez a magyar nyelvre gyakorlatilag nem volt szüksége.
Hasonló volt a helyzet papjainkkal is, akik szintén szlovákok voltak, az istentiszteletet szlovák nyelven végezték. Budaváry János (1883-1895) volt az első olyan papunk, aki - a szlovák istentiszteletek végzése mellett - intenzíven a magyarosításnak is szentelte magát. Ezek az iskola és a templom magyarosítására tett kísérletek, ha meg is keserítették Baltazár Kavan tanítónk és a hívők életét, az asszimilátoroknak még nem sok sikert hoztak.
Miben nyilvánult meg szlovákságunk?
Mindenekelőtt a szlovák nyelvben, amely községünk lakosságának egyetlen szóbeli érintkezési eszköze volt. Továbbá rendkívül gazdag népköltészetünkben: gyönyörű népdalaink sokaságában (Zahučali hory c. népdalgyűjtemény, 1983 - 316 népdal) és gazdag népmesekincsünkben (Drotár podrotuje slnečko c. gyűjtemény, 1999 - 77 népmese), de a pilisi tájon évszázadokon át kialakult szlovák földrajzi nevek sokaságában és egyebekben is.
Községünk lakosságának szlovák volta megnyilvánul az olyan hangzók jellegzetes szlovák kiejtésében is, amelyek a szlovák nyelvben nem léteznek, mint pl. az ö, ü, é és a szóvégi ó. Jano Spiegelhalter törvénybíró 1895-ben a „törvénybíró” magyar szóban az ö helyett e-t, az é helyett i-t, a hosszú í helyett rövid i-t és a szóvégi ó helyett rövid o-t használ. A szlovák nyelvben ugyanis a szóvégi o mindig rövid. Azért írja így, mert így is ejti: tervinbiro. Vagyis még nem ismeri a magyar ö, ü, é és ó hangzók helyes kiejtését. A mai helyzet ismerőjének szinte meglepő, hogy Baltazár Kavan tanító (csakúgy, mint az előtte működő tanítók is) tanulóit szlovák írásra és szlovák olvasásra tanította. A pilisszentkeresztiek még a 19. század végén is ismerték a szlovák hangzókat és a szlovák helyesírást. Ennek nyomai megmutatkoznak egyes falubeliek aláírásában. Például abban is, hogy lágyító jeleket (ˇ) írnak: Janoš, Papuček - 1895, Papuček - 1898. Teszik ezt annak ellenére, hogy az általuk aláírt jegyzőkönyvek szükségszerűen magyar nyelvűek.
A tényt, hogy gyermekeink tanítóiktól (pl. Martin Kavantól és Baltazár Kavantól) a szlovák olvasást is tanulták, bizonyítja az 1868/1869. évi kánoni vizitáció latin nyelvű jegyzőkönyve is, amelyben a következő tankönyveket sorolja fel: „Catechizmus, Biblia, Arithmetica, ABC incipiens, et Čítanka…” (így, szlovákul). Kell ennél ékesebb bizonyíték? Latin nyelvű iratainkban másutt is megjelennek a „mäkčeň”-ek (lágyságjelek) így például a „Historia parochiae” (A plébánia története) c. részben hegyünk nevét különböző nyelveken így írják: „…Slavice Piliš, Germ. Belisch, latine Pelusium,…” De más bizonyítékaink is vannak.
1. Štefan Fülöpp plébános, aki 1895-ben került Pilisszentkeresztre, már a következő év október 29-én így ír felettes püspökének: „Azzal a legalázatosabb kéréssel fordulok Méltóságodhoz, hogy a pilisszentkereszti egyházközség további vezetése alól felmenteni sziveskedjék… A nyelvi nehézségek, amelyekkel itt állandóan viaskodnom kell, elveszik szinte minden időmet… megbénították munkalendületemet…” Hasonló kérelemmel fordul hozzá 1897. november 19-én is. Ez azt jelenti, hogy községünk még a 19. század végén is annyira szlovák, hogy a gyengébb szlovák nyelvi tudással rendelkező lelkipásztor itt nem mindennapi nyelvi nehézségekbe ütközik. (Ez annak ellenére is így van, hogy a szentkeresztiek méltányolták Fülöpp plébános szlovák nyelvi tudását, azt mondták a hatvanas években az akkori legidősebbek, hogy „Fülöpp plébános jól tudott szlovákul”. Annak viszont csak ő volt a megmondhatója, mekkora erőfeszítésébe került ennek az elismerésnek a kivívása.).
2. 1907. Január 31-én ülésezett a község egyházi tanácsa és iskolaszéke. Az ülésen a következő határozatokat hozták:
- a templomban általában tilos (kizárt) magyarul énekelni;
- a szentmisén magyarul énekelni csak akkor szabad, ha a templomban tanulók vannak, továbbá egyes iskolai ünnepélyek alkalmával.
Hiába tiltakozik ez ellen a helyi magyar kántortanító, Stefcsik Gábor (1905 - ????), a felsőbb egyházi hatóságnál, hiába érvel: „Ez nem csak a személyemre nézve sértő, hanem a magyar nyelvre is”, Štefan Fülöpp plébános ellenérvei győznek, melyeknek lényege, hogy „A pilisszentkeresztieket olyan vadul és nyersen magyarosítani, ahogy ezt Stefcsik akarja csinálni, értelmetlen, hiszen - érvel tovább Fülöpp plébános - a templomban Stefcsik szülein kívül senkit sem látok, aki magyarul imádkozna az Úrhoz”.
A vitába bekapcsolódik Ján Konop pilisszántói plébános is, aki a következőket jelenti a püspöknek: „Pilisszentkereszten az istentiszteletek rendjét szabályozni kell, mert a kántor, eltérve az eddigi rendtől, hol magyarul, hol szlovákul énekelt, annak ellenére, hogy a szentmisét is fizetik; éppen ezért a magyar nyelvű istentiszteletek rendjét annál is inkább szabályozni kellett, mert a nép lázadozott a kántor önkényes kezdeményezései ellen, sőt mi több, az egyháztanács ülésén a tagok határozottan kijelentették, hogy a mindennapi istentiszteleteket látogató hívek úgy nyilatkoznak, hogy nem fognak szentmisére járni, he nyelvükben megrövidítik őket…”

SLO62. tif
M21. tif

Elődeink nemzetiségi hovatartozását sírfelirataik is bizonyítják
A szentkereszti hívek győztek ebben a vitában. Fülöpp plébános egyházi elöljáróitól a következő választ kapja: „A szentkereszti egyháztanács ez év január 31-i határozatát, amellyel szabályozza a magyar és szlovák nyelv használatát az istentiszteleteken, ezennel jóváhagyom és a jóváhagyó záradékkal ellátott vonatkozó jegyzőkönyvet visszaküldöm… azzal a figyelmeztetéssel, hogy ezt a döntésemet az egyháztanács hirdesse ki és a kántor urat értesítse, hogy tiltakozását nem tudtam figyelembe venni…”
Még 1936 táján is olyan erős volt községünk szlováksága, hogy František Mácha (később Mátrai) plébános minden szlovákellenes törekvése megtört keménységén. Amikor az egyháztanács és a falu háta mögött, saját ígéretei és a hívek akarata ellenére Szentkereszt szülötte, Jozef Gajan kántor helyett idegen magyar kántort akart e tisztségbe helyezni, az egész falu fellázadt és Jozef Gajan támogatására 387 aláírással megerősített levelet küldött a felettes püspöknek. A levélben többek között ezt írták: „Lelkes katolikus kántorként közmegelégedésre és legnagyobb örömünkre végezte kötelességeit. Büszkék vagyunk rá, mint községünk szülöttére… Kérjük méltóságos és kegyelmes Püspök urunkat, … hogy kántorunknak azt választhassuk, aki szívünkhöz nőtt, akit községünk szülötteként kiskorától ismerünk, hogy vele továbbra is békés együttélésben, az ő szép énekével és orgonajátékával dicsérhessük Urunkat”.
A mai napig élnek még a falu és František Mácha-Mátrai közötti viszály tanúi, akik nehéz szívvel gondolnak erre a különös papra, aki szlovák származása (Mácha!) ellenére besorakozott nyelvünk és kultúránk ellenségei közé és elvakultságában odáig jutott, hogy meggyűlölte saját híveit. Ékesen bizonyítja ezt az az eset, amikor a zsúfolt templomban, paphoz méltatlan módon, a szószék peremét ököllel verve így förmedt rá a hívekre: „Vy nie ste ľudia, vy ste hovädá! Vy neviete iné robiť, len kvast, a kvast!” (Ti nem vagytok emberek, ti barmok vagytok! Ti nem tudtok mást csinálni, csak lopni, és lopni!). Végül ennek a plébánosnak, idegileg teljesen összeomolva, 1938-ban községünket el kellett hagynia. A pilisvörösvári temetőben van eltemetve.
Szóval, volt itt szlovák tudat. Ha pedig ma már nincs, vagy már csak egyesek rendelkeznek vele, annak oka kizárólag az a rendszeres, céltudatos és kíméletlen magyarosítás, amelynek gyökerei mélyen a 19. századba nyúlnak (lásd 1874: Baltazár Kavan tanítónkat egyházi felettesei arra kötelezik, hogy megválasztása elvesztésének terhe mellett tanuljon meg magyarul egy éven belül!), és amely a 19. század végén (Budaváry János plébános, Prokop Géza erdőmérnök) és a 20. század elején (Stefcsik Gábor kántortanító, valamint sok más tanító és hivatalnok) teljes sebességre kapcsolt.
A 19. század jelentős évei és eseményei
1800	A templom mellett felépült a plébánia épülete és benne létrejött a plébániahivatal. Ezzel falunk megszűnik Szántó filiáléja lenni.	
1802	A községben már 703 katolikus lélek él.	
1803	Befejeződik a templomtorony építése.	
1805	Az első kánoni vizitáció.	
1808	Abbahagyták az első, 1758-ban készült, községi pecsétünk használatát.	
1809	A község elkészíti, és használatba veszi újabb két pecsétjét.	
1815	A templommal szemben felépül az iskola új, tágas épülete (ma kántorlak).	
1816	A lakosság tragikus méretű csökkenésének kezdete. 1818-ig a falu 117 lélekkel lett szegényebb.	
1817	A második kánoni vizitáció éve. A községet meglátogatja J. Vurum püspök.	
1829	A harmadik kánoni vizitáció éve.	
1830	A második nagy lakosságszám-csökkenés kezdete e században. Egyetlen év alatt 90 fővel csökkent a lakosok száma.	
1839	A negyedik kánoni vizitáció éve.	
1844	Örkényi Ferenczy József kiadja Pest Pilis Solt vm. névtára c. művét, amelyben községünkről is ír.	
1848	Pilisszentkeresztet Pest megye ötödik őrnagyi kerületébe sorolják és 130 gyalogost kell kiállítania a nemzetőrségbe.	
1858	A tanítót felmentik a jegyzői teendők végzése alól.	
1867	Nagy tűzvész pusztít a faluban. 	
1868	Az ötödik kánoni vizitáció éve.	
1869	Határunk szőlőskertjeit megtámadja és elpusztítja a filoxéra.	
1876	A Pilismaróti Alapítványi Uradalom és a volt úrbéres jobbágyok és zsellérek között úrbéri egyezség jött létre a váltságdíj megfizetéséről.	
1877	Galgóczy Károly kiadta Pest-Pilis-Solt-kiskun megye monographiája c. művét, melyben a Pilisszentkereszt címszó alatt rólunk is ír.	
1880	A Közalapítványi Királyi Ügyigazgatóság, mint a Pilismaróthi Vallás-alapítványi Uradalom törvényes képviselője, 121 zömében pilisszentkereszti lakost juttat bíróság elé, hogy így kényszerítse ki tőlük a megváltási összeg kifizetését. 	
1880	A község jóváhagyja az Árpád várát (is) ábrázoló pecsétjét! 	
1888	Az iskolaszék ülése, amelyen mindenféle váddal illetik Baltazár Kavan tanítót, miközben a tényleges „megbocsáthatatlan bűne” az, hogy nem tanult meg magyarul!	
1900	A „község” ismét elkészíttette az Árpád várát ábrázoló pecsétjét. Ez szervesen beleillik az időszak általános magyarosítási koncepciójába.	

Irodalom, források és megjegyzések

1.	Gregor Papuček: Nezabúdaj (Ne feledd), Budapest, ETNIKUM Kiadó 1998. 74-75. old.	
2.	Štefan Polakovič: Eseje o národe (Esszék a nemzetről), Matica slovenská Kiadó 1998.	
3.	Szűcs Gyula: Pilisszentkereszt és környéke, Budapest 1913.	
4.	Ugyanott, 13. old.	
5.	Baranyi János: A Pilis és Visegrádi hegység ismertetője (Turistatérkép), Cartographia Kft., Budapest 1994. 352116-13 sz. (Ezeknél a cikkeknél a szerző Baranyi János munkájára támaszkodott, amely az említett térkép hátoldalán található; átvette a szöveg egy részét, valamint a Pilis és a Visegrádi hegység geomorfológiai és domborzati vázlatát.	
6.	OL. (Országos Levéltár) Kamarai térképek 29:1 (Budapest).	
7.	Ľudmila Thurzová és társszerzői: Malý atlas liečivých rastlín (Gyógynövények kis atlasza), Osveta n.v. Martin 1975. A szerző e munka alapján azonosította szülőhelyének gyógynövényeit. 	
8.	Kalmár – Makara: Ehető és mérgesgombák, Budapest 1981.	
9.	Gregor Papuček: Zahučali hory (Felzúgtak az erdők, pilisaljai népdalok), Tankönyvkiadó, Budapest 1983. 421 oldal.	
10.	Gál-Mali-Szőnyi: Pilisszántó 1996, 13. old. (Kocsis I. cikkéből).	
11.	Ugyanott, 14. old. 	
12.	Ugyanott, 19. old. (Malý Laco cikkéből).	
13.	Ugyanott, 14. old. 	
14.	Gregor Papuček: Diplomamunka 1984, 7. old. (Budapest, ELTE)	
15.	Peter Ratkoš: Slovensko v dobe veľkomoravskej (Szlovákia Nagy-Morávia idején). Košice 1990, 19-20. old. 	
16.	Ugyanott, 56. old. 	
17.	A “Nagy-Morávia” megnevezést a szerző azért teszi idézőjelbe, mert a legújabb nézetek szerint így nevezni őseink (a szlovenek-szlovákok) Ó-Szlovákiáját – nagy tévedés. Lásd Dominik Hudec: Veľký omyl Veľká Morava (Nagy-Morávia nagy tévedés) c. művét, Martin 1994. E véleménnyel a szerző teljes mértékben egyetért. 	
18.	Peter Ratkoš: Slovensko v dobe veľkomoravskej (Szlovákia Nagy-Morávia idején), Košice 1990, 54-55. old. 	
19.	Ugyanott, 145. old. 	
20.	Richard Marsina: Štefan I., zakladateľ uhorského štátu (I. István, az “uhor” állam megalapítója), Národný kalendár 1977, 44. old. 	
21.	Mon. Strig. I., 133., Ch. 260., 1187.	
22.	A PANNONHALMI SZ. BENEDEK REND TÖRTÉNETE, Pannonhalmi főapátság I., 372. Old. 82. Cikkely. 1226. évben. 	
23.	Prof. Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku (Szlovák dél a középkorban) I., II., III. kötet, Turčiansky sv. Martin 1943. Ezt az egész terjedelmes művet ennek a témának szenteli. 	
24.	Dominik Hudec: Veľký omyl Veľká Morava (Nagy-Morávia nagy tévedés), Martin 1994, 97. Old. 	
25.	Prof. Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku (Szlovák dél a középkorban) I. kötet 299. old. 	
26.	Dr. Borovszky Samu: Magyarország vármegyéi és városai. Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye, 1910. I. kötet 116-117. old. 	
27.	Galgóczy Károly: Pest-Pilis-Solt-Kiskun megye MONOGRAPHIÁJA 1877. Címszó: Pilis-szentkereszt.	
28.	A pilisi és környékbeli települések földrajzi neveinek feldolgozásánál a szerző Ján Stanislav prof. Slovenský juh v stredoveku c. művének I., II.,III. kötetére, valamint a saját ismereteire és tapasztalataira támaszkodott. 	
29.	Prof. Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku II. kötet 411. old. Címszó: Pilis, ma Pilisszentkereszt.	
30.	Cesta, Pravda a Život (a Magyarországi Szlovákok Keresztény Egyesületének folyóirata, főszerk.: Ildika Fúziková-Klausová), 2/1993. Sz. 3. old.: Zachovať a posilniť cyrilometodské dedičstvo (Megtartani és erősíteni Cirill és Metód örökségét) c. cikk. 	
31.	Békefi Remig: A pilisi apátság története I. kötet, Pécs 1891, 179. old. 	
32.	Prof. Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku II. kötet 160-161. old. 	
33.	Lásd a pilisaljai népdalok: Zahučali hory c. gyűjteményét (szerzője: Gregor Papuček), valamint Gregor Papuček és Imrich Fuhl versesköteteit.	
34.	Szűcs Gyula: Pilisszentkereszt és környéke. Budapest 1913.	
35.	Békefi remig: A pilisi apátság története I., 119. old. 	
36.	Ugyanott, 122. old. 	
37.	Magyar értelmező kéziszótár, Budapest 1982. M-Zs kötet, 1104. old. A “pilis” címszó etimológiai megjegyzése: szláv. 	
38.	Prof. Ján Stanislav: Slovenský juh v stredoveku I., 299. old. 	
39.	Šimon Ondruš: Z reči do reči. Pleš a Piliš, Spiš a Sepeš. Nové slovo c. újság 48/1986. száma. 	
40.	Kiss Lajos: Földrajzi nevek etimológiai szótára, Budapest 1988, A-K kötet, 724. old. És L-Zs kötet 346. old. 	
41.	Új Magyar Lexikon, Budapest 1960. I. kötet 285. old. Címszó: Benedek-rend. 	
42.	Mon. Strig. I., 456. old. és 363-364. old. 	
43.	Győrffy Gy.: Adatok a pilismegyei monostorok középkori történetéhez – MÉ 1956/238.	
44.	ÁL.2.Acta Pol. Mirc. Ant. 1725 NO 15.	
45.	Sashegyi Sándor: Újabb adatok a pilisi Szent Keresztről elnevezett Pálos kolostor helymeghatározására. PML. Lelt. sz.: 3717 és 3912, valamint A pilisszentkereszti Pálos kolostor-pusztatemplom.	
46.	A pannonhalmi Szent Benedek-rend története, Pannonhalmi főapátság I., 372. old. 82. Cikkely.	
47.	Ugyanott, 673. old. 84. cikkely.	
48.	Pest Megyei Hírlap 1978. Január 1-i száma: Megtalálták Gertrúdis sírját. Dr. Gerevich László a pilisszentkereszti ásatásokról.	
49.	Békefi Remig: A pilisi apátság története II., 150. old. 	
50.	Lásd Johan Jäger mk. 1766. évi térképét. Kamarai térképek (116. sz.) S-11, 51/a. 	
51.	Békefi Remig: A pilisi apátság története II., 150. old. 	
52.	OL. Kamarai térképek (116. sz.), S-11, 52. Pilisszántó (Pilisvörösvár, P. Szentkereszt, Csobánka). Cop. Zeller S. Színes latin térkép. 	
53.	Mint a 48. sz. 	
XVIII. SZÁZAD
54.	A pilisi Pálosok osztrák könyvtárának 226. sz. kódexének utolsó lapján lévő bejegyzés szerint.	
55.	A szerző véleménye szerint a “Szentkereszt” nevű község nem is szerepelhetett a defterekben, mert ez a név mint egy falunak a neve itt csak 1758 után létezik, amikor a pálosok az egykori *PlěšbPlešPilíš nevű falut “átkeresztelték“ Sancta Crux-ra, vagyis Szent Keresztre. A Pleš, vagy Pilíš név alatt pedig azôrt nem szerepelt, mert 1541-ben a cisztercita kolostorral együtt megsemmisült.	
56.	Keleti-Lakatos-Makkai: Pest megye múltjából, 97. old. (CKMA – Ceglédi Kossuth Múzeum Adattára).	
57.	Ugyanott, 102. old. 1744. évi összeírás – az összeírás revíziója 1728-ból. 	
58.	Ugyanott, 127. old. A Pilisi járás községeinek száma. 	
59.	Ugyanott, 139. old. 	
60.	Békefi Remig: A pilisi apátság története II. kötet 150. old. 	
61.	Conscriptio Taxalistarum in Processu Pilisiensi Existentium 1747 (PML-IV 23-a Adószedői összeírások, CP.II.205/b pagina 23, 1747. 	
62.	Ugyanott, (PML-IV.23-a Adószedői összeírások, CP.II.207/1 pagina 18, 1748/49.	
63.	Ugyanott, (PML-IV.23-a Adószedői összeírások, CP.II.276, pagina 27, 1769/70.	
64.	Ugyanott, (PML-IV.23-a Adószedői összeírások, CP.II.286, pagina 2, 1773/7.	
65.	OL. E szekció Fő Tisztelendő Pater Prior…, 1771. január 3.	
66.	PML.IV.165-d T-101.	
67.	OL. Kamarai térképek, 116. sz. S-11, 29:3.	
68.	PML. IV.74 Közgyűlési összeírások, CC.II.6-1. Folio.	
69.	PML. IV.74 Közgyűlési összeírások, CC.II.6-folio 85, 86.	
70.	Summarium Popularis Conscriptionis Comitatus Pestiensis de Anno…, PML-CC.IV.2., CC.IV.3. stb.	
71.	Magyarország helységeinek 1773-ban készült hivatalos összeírása, 335 oldal. A 166. oldalon: Nomina Locorum…	
72.	Gál-Mali-Szőnyi: Pilisszántó (Falumonográfia), 1996.	
73.	OL. Kamarai térképek (116. sz.) S-11, 830:74.	
74.	OL. Kamarai térképek (116. sz.) S-11, 29:1.	
75.	OL. Kamarai térképek (116 sz.) S-11, 29:2.	
76.	Karácsonyi János: Magyarország egyháztörténete 1985, 302. old. 	
77.	Danyi Dezső, Dávid Zoltán: Az első magyarországi népszámlálás.	
78.	Conscriptio Taxalistarum in Pilisiensi Existentium. PML.IV.23-a Adószedői összeírások, CP.II.205-b, pagina 23.	
XIX. SZÁZAD
79.	Horváth Lajos: PEST MEGYE VÁROSI, KÖZSÉGI ÉS MEGYEI PECSÉTJEI 1831-1876, 170-171. és 324. oldal.	
80.	Székesfehérvári Püspöki Levéltár, A) Örök raktári rendszer: 324, 4551. sz. Pilisszentkereszt –1794-1935. – A Székesfehérvári Egyházmegye JUBILEUMI NÉVTÁRA, Székesfehérvár, 1977, 210. old. 6. sz. pont
- Gál-Mali-Szőnyi: Pilisszántó (Falumonográfia). 1996.	
81.	Pilíšan (miestny časopis Mlynkov), ročník II. č. 4: Viliam Gajan: Pokoj mŕtvym na našom cintoríne. Pilíšan, ročník II. č. 7: Zachráňme staré náhrobné kamene!	
82.	Slovenský biografický slovník VI. kötet T-Ž, Matica slovenská, Martin 1994., 328. oldal.	
83.	Summarium Popularis Conscriptionis Pestiensis de Anno 1829. PML.CC.IV.3.	
84.	Matej Bel: Notitia Hungariae novae historico-geographica III., 89. oldal 	
85.	Széchenyi könyvtár: 30.882/1/1, 10. oldal 	
86.	Galgóczy Károly: Pest-Pilis-Solt-Kiskun megye MONOGRAPHIÁJA, I. rész 225. oldal 53.§.	
87.	Székesfehérvári Püspöki Levéltár, 854. sz. csomag – Pilisszentkereszt – Egyházlátogatási jegyzőkönyvek.	
88.	Székesfehérvári Püspöki Levéltár, 686. sz. csomag – Pilisszentkereszti iskolaügyek 1789-1941.	
88a.	Visitatio Canonica Ecclesiae parochialis Pilis Szent Kereszt conscripta AO Domini 1868/9.	
89.	Szűcs Gyula: Pilisszentkereszt és környéke, Budapest 1913, 17. oldal 	
90.	Székesfehérvári Püspöki Levéltár, 686-445. sz. csomag, Pilisszentkereszti iskolaügyek 1789-1941.	
91.	Scotus Viator (R. W. Seton-Watson): Národnostná otázka v Uhorsku (Nemzetiségi kérdés “Uhorsko”-ban), Bratislava 1994, 219. oldal. 	
92.	Karácsonyi János: Magyarország egyháztörténete, 302. oldal 	
93.	Farkas Péter: Pest megyei iskolatörténeti múzeum, Nagykőrös 1991, 263. oldal. Címszó: Pilisszentkereszt. 	
94.	Szűcs Gyula: Pilisszentkereszt és környéke, Budapest 1913, 17. oldal 	

DOBKIL-1. jpg
SlnkList. jpg
LesMotiv. jpg
ZbojSka5. jpg
ZbojSka2. jpg
Illusztrációk jegyzéke
A szlovák könyvrész 167.-176. oldalain található
Képes melléklet (Obrázková príloha)
képaláírásai magyarul:
	Jelölési útmutató: 167/f	 167. oldalon a felső,
				167/a	 167. oldalon az alsó,
				fb	 felső baloldali,
				fj	 felső jobboldali, stb...

167/f	Dr. Ján Stanislav (1904-1977): Slovenský juh v stredoveku (Szlovák dél a középkorban) c. jelentős nyelvtudományi műve alapján kidolgozott kis térkép	
167/a	Glagolita és cirill írásjelek a 10.-11. századi kéziratok alapján (a jelek hang- és számfunkciója). Elkészítve J. Vašica: A nagy-moráviai korszak (863-888) irodalmi emlékei c. műve szerint (Prága, 1966, 15.-16. oldal)	
168	“Nagy-Morávia” térképe	
169	Mlynky (Pilisszentkereszt) mészégető műhelyének látképe. A Hlboký (Mély) és a Hárommezský (Hárommezői) patak összefolyásánál, a Hloh (Som) hegy tövénél helyezkedik el. A “Pri péckách” (Kemencéknél) névvel jelöljük. Balról a Hloh alatt a Csobánka felé vezető út, alatta, vele párhuzamosan folyik a patak, felette áll a mészköves Hloh (Som) hegy. Ebből bányászták a mészkövet és szállították a völgyben lévő kemencékhez. Ide szállították az erdőből a gallyfát is. A mészkövet feldolgozták, megrakták a kemencét és bekészítették a fát. Aztán begyújtották és 48 órán át éjjel-nappal folyamatosan táplálták a tüzet, hogy a kő mésszé alakuljon. A mészégetés a tehetősebb, lovakkal, szekérrel és kemencével rendelkező családok egyik fő foglalkozása volt. Egy sor olyan egyéb foglalkozást is feltételezett és életben tartott, mint: a kőbányászat, gallybeszállítás, kemencerakás, kemencetüzelés, a kész mész terítése, eladása, opálka (klgs. kosár) készítése; a mészégetők munkát adtak a kovácsoknak, bognároknak, szerszámkészítőknek, stb.	

170/f	A mészkő leszállítása a kőbányából a kemencékhez. A kő előkészítése, egyáltalán, a mészégetés egész folyamata rendkívül kimerítő munka volt.	
170/a	Erdei munka (Jozef Jánsky a Lenci fiával, 1961)	
171/fb	Zbojnícke skaly (Zsivány-sziklák)	
171/fj	A Zsivány-szikláktól Dobogókőre vezető út	
171/a	A Fő utca látképe a templom felől	
172/fb	Štefan Kosnovský, 1905-1920 között pilisi (értsd: pilisszentkereszti) bíró feleségével, Liková Fiktorával	
172/fj	Karolina Bakajová (szül. 1870 körül) Helenka és Jožko nevű unokáival	
172/a	A Fő utcán halad a körmenet	
173/f	Palántaültetés	
173/a	Rövid pihenő a Brány (Vaskapu) alatt (e könyv szerzője a barátjával)	
174	LÁNYAINK, ASSZONYAINK VISELETE	
174/fb	Fiktora Papučková	
174/fj	Sidona Klausová	
174/a	Marina Glücková-Papučková (szül. 1885-ben) és férje Gregor Papuček (szül. 1873-ban) Klemička leányukkal	
175	“Pilisi temető, zöldkerti hangulat,
ültetik bele a gyönyörű magvakat.
Ültetik, ültetik, de a mag nem kel ki,
Mert a vén sírásó mély gödröt ás neki…”	
175/f	Az 1873-ban kijelölt és megszentelt pilisi temető	
175/a	Részlet az öreg temetőből	
176/f	Az első (legrégibb) síremlékek nem maradtak meg, mert miként ez is, fából készültek. “Itt nyugszik Ličík Palo. Élt 82 évet. Meghalt 1939-ben.” A keresztet Fero Martinák (Francko) készítette. Palo Ličík 1857-ben született, vagyis életének első 43 évét a 19. században élte le.	
176/ab	Itt nyugszik szent békességben KLAUSZ GEBHARD. Született 1859-ben, meghalt 1916. június 3.-án.	
176/aj	Itt nyugszik szt. békességben HAVELKA KATA. Élt 83 évet. Meghalt 1935. december 10.-én. A síremléket a lányai állították. Béke poraira.	

Kotar-5. jpg
MM5. tif
28. tif
FaluLat1. jpg
Tartalom

Pilisi Himnusz .......…...………………………..….....………….	6	
Bevezető gondolatok egy monográfia születéséhez
(Havelka József, polgármester) ..…….....................................…..	
7	
A szerző előszava ……………………………………………..…	9	
Természeti adottságok	
A Pilis fekvése és geomorfológiája ……....…………………….	13	
Földtani felépítés ….............................………………………...	14	
Éghajlat, vízrajz …................…………………………………...	18	
Növényzet …..........……………………………………………...	19	
Állatvilág …...........……………………………………………...	23	
Az ember és a természet ....…………………………………..….	25	
Történelem	
A kezdetektől időszámításunkig …................................……....	27	
A római hódítás időszaka …........……………………..………...	29	
Népvándorlás …...............………………...……………………..	31	
Szlovenek (mai nevükön szlovákok) a Dunántúlon …..…..……	31	
„Nagymorávia” …..............……………………..…………....…	32	
Pilisszentkereszt „Nagymorávia” idejében …...............………..	34	
A pilisi és piliskörnyéki települések neveinek szlovák eredete ......	36	
A magyar állam kialakulása ….......……………………………..	42	
A pilisi szlovákok a nagymoráviaiak leszármazottai? ….......….	43	
A Pilis földrajzi név származása és jelentése ….....…………….	44	
A Pilisi apátság és a pálosok rendjének kora	
A Benedek-rendi kolostor rejtélye ….....………………………..	47	
A pilisi apátság és a pálosok rendje …..........…………………..	48	
A cisztercitákról és a pálosokról megjelent főbb művek ….…...	54	
18. század	
A község újratelepülése (~ telepítése) …………………....…...	55	
Forró nyomon …............…………………………………………	56	
A falu első hivatalos pecsétje …......…………………………….	59	
Miről mesélnek nekünk Zeller S. és Zichy térképei? ….........…	60	

Az anyakönyvek érdekességei ..................................................	63	
9 pont - 9 kérdés - 9 felelet …...............………………………..	65	
Szent Kereszt község ...............................................................	66	
Hogyan éltek a pilisiek a 18. század utolsó 30 évében? ............	70	
Miről árulkodik a lakosságszám növekedését mutató görbe? .....	71	
A pilisi folyamodvány .......……………...………………………...	72	
Töredékek a 18. századból …....………………………………...	73	
Pilis helye a Magyarország településeinek
1773-ban készült hivatalos jegyzékén ......................................	
76	
Kneidinger András német térképe….....……........................…..	77	
Pilis lakosságának összefoglaló képe a 18. század végén …......	81	
A 18. század jelentős évei és eseményei …...…….…………….	82	
19. század	
Két évszázad határán ….............………………………………...	83	
A 19. század kezdete …......……………………………………..	84	
A Mlynky (Malomfalva) név kialakulásának folyamata …....….	85	
A pilisi plébánia bevételei 1802-ben …............………………..	85	
A település új pecsétjei …..……………………………………...	86	
Községünk lakosságszámának alakulása
a 19. század első felében ..........................................................	
88	
Pilisszentkereszt élete a 19. század első felében
a kánoni vizitációk tükrében ....................................................	
91	
Egyházközségünk papjai …..............…….......…………………	91	
Szerződés a lelkipásztor bevételeiről (1804) …..……………….	93	
Az első kánoni vizitáció ….......…………………………………	95	
A második kánoni vizitáció ….....……………………………….	97	
Jozef Vurum - magas rangú egyházi méltóság és történész ……	102	
Az 1829. évi kánoni vizitációról …......…………….............….	103	
A pilisszentkereszti plébánia bevételeinek elszámolása
1829. szeptember 1. és 17. között …...................................…..	
104	
Az 1829. évi tanulók névsora …..……....……………………….	105	
Pilisszentkereszt lakosságának általános összetétele 1829-ben ...	106	

Az 1868/69-es tanévben rendszeresen iskolába járó
6-12 éves gyerekek névsora .....................................................	
107	
Mit írtak mások - rólunk? ……………………………………….	110	
Csodálatra méltó egybeesés ….....……………………………….	113	
Az 1848-as év ….........…………………………………………..	116	
Bevezetés a 19. század második felébe …..………………….....	117	
Egy 1880. évi dokumentum
(Királyi Közalapítványi Igazgatóság) ……................................	
118	
Pilisszentkereszt lakóinak névjegyzéke (1882) ….................….	121	
A pilisszentkereszti gyerekek tanítói a 18. és 19. században ….	123	
Az iskola látogatottsága a 19. században …….......…………….	127	
A nemzetiségek helyzete Magyarországon
a 19. és a 20. század fordulóján …............................................	
128	
A magyarosítás első megnyilvánulásai …………………………	129	
Az első (?) komoly támadás a szlovák nyelv ellen …...………..	132	
Volt-e a pilisszentkeresztieknek szlovák nemzeti tudatuk? …...	137	
Miben nyilvánult meg szlovákságunk? …........………………...	138	
A 19. század jelentős évei és eseményei …....………………….	141	
Irodalom, források és megjegyzések ….…......……..	142	
Illusztrációk jegyzéke
A szlovák könyvrész 167.-176. oldalain található
Képes melléklet (Obrázková príloha) képaláírásai magyarul .....…	
149	

Gregor Papuček: Pilisszentkereszt és környéke (I. kötet)
Kiadó: Pilisszentkereszt Község Önkormányzata
A kiadásért felelős: Havelka József, polgármester
Felelős és műszaki szerkesztő: Fuhl Imre
Tipográfia, tördelés, nyomdai előkészítés:
Fuhl BT, Pilisszentkereszt
Nyomás: Müller  Társa, Budapest
Terjedelem: 22 (A/5) ív • Példányszám: 550
Megjelent: 2000. szeptember
ISBN 963 00 3969 9 Ö • ISBN 963 00 3970 2